Obsah

- Předmluva ke kybernetickému vydání

- Místo úvodu

- Pravý fejeton na levačku

- Konec jedné záhady

- Tento fejeton je umění

- Probouzení vnitřního haranta

- O koordinovaných pohybech

- Univerzita pro blbce

- Za státní správu kamarádštější

- Mluvte zdarma

- Na dovolenou do vlastního pokoje

- Čas být brutální a vymýtit občany

- Nad plným dřezem

- Dobrý český domácí babiččin fejeton

- Jedlý zelený biofejeton bez éček

- Chraňte svou poličku před UV zářením

- Těhotný tatínek před zrcadlem

- Buďte šťastní jako otevřená lednička

- Usmívám se, asi budu zvracet

- Zrušme mor zvaný kultura

- Průměrný fejeton na hlavu

- Nejvýhodnější fejeton v akci

- Dopis Ježíškovi

- Jak vyrobit z moru zrcadlo

- Ptačí zob za $ 12,500,000,00 dolarů USA

- Fejeton na beton

- Manifest anartismu

- Krutý boj se stresem

- Bezohledným hovádkem snadno a rychle

- Pitva ranního ptáčete

- Únor bílý − lásky čas

- Fejeton jak prase

- Úvod do kroužkování lidí

- Fenomén hapina

- Víceúčelový fejeton k vodě a ohni

- O chlebíčcích a lidech

- Poslední rituál

- Z deníčku prasete: Teorie nepořádku

- Jak jsem slavil stáří

- O čudliku

- Jde i o váš p.3n!5

- Zdravý život

- Ideální žena z pohledu muže

- Ideální muž z pohledu muže

- Romantický fejeton

- O krtkovi

- Třináctá komnata

- Jařmo jara

- Jak se nenaučit cizí jazyk

- O hovně a jiných věcech

- Host do domu

- Jak se vyzrát na Vánoce

- Tiráž

Předmluva ke kybernetickému vydání

Pokrok je jako průjem: nedá se zastavit.

Poté, co jsem své bláboly vystavil na svých webových stránkách napospas útokům ruských hackerů (zatím nic) a následně nechal za peníze vytisknout na papír, abych je mohl rozdávat a uvádět tak lidi do rozpaků, uvědomil jsem si, že existuje ještě jeden způsob šíření textů, který jsem dosud nezkusil: elektronické knihy. Myslím, že vydat knihu elektronicky je skvělý nápad. Je to moderní, pokrokové a navíc ekologické: text nemusí být na papíře, můžete ho nahrát do elektronické čtečky, kterou ze surovin vytěžených v Africe dětskými otroky vyrábějí děti v Číně, čímž se šetří naše lesy.

Svou misi v šíření vlastního ega ovšem nepovažuji za ukončenou. Abych skutečně prorazil, je ještě třeba mé fejetony zdramatizovat jako rozhlasovou hru, natočit jako televizní seriál, zfilmovat, udělat z nich počítačovou hru a tu pak taky zfilmovat. No a scénář toho filmu, natočeného podle počítačové hry, by šlo koneckonců vydat i v knižní podobě − v nějaké pěkné vazbě, nejlépe v kůži.

Myslím, že mám práce na celý život.

Místo úvodu

Stejně jako na první pohled poznáte špatný úvod knihy (jmenuje se vždy „Místo úvodu“), poznáte na první pohled i špatného autora. Ten doma celé roky smolí ukoptěné a nedomrlé větičky, na něž není nikdo zvědavý a které nakonec za vlastní peníze nechá opatřit vazbou a obálkou se svým jménem. Má totiž dojem, že tím dá svým slovům křídla a ona se na stránkách jeho knihy rozletí do světa a (za malý poplatek) zasáhnou lidská srdce. Skutečnost většinou dopadá jinak: polovina výtisků vytlačeného spisku se tísní na čelném místě autorovy vlastní knihovny a druhá polovina pod rozviklanými nohami stolů jeho přátel, které svými traktáty zahltil.

Zařadit se do takové společnosti pro mne bylo až příliš lákavé, než abych dokázal odolat egoistické touze vypudit do světa vlastní bichli. Chápejte mne, prosím − jiní lidé mají v mých letech za sebou zásadní vědecká či umělecká díla nebo alespoň účinkování v televizi, někteří spisovatelé jsou schopní vymyslet každý rok jednu knihu − a jakou! tlustou! − a já naproti tomu loni vymyslel jen jedno slovo (šlo o slovo „zkolomenina“), což, jak uznáte, je slabý odvar skutečného tvůrčího života. Vydat si knihu fejetonů, které jsem se v roce 2011 snažil každý půlměsíc drásat do místního plátku, mi proto přišlo jako hezký způsob, jak moci na otázku „Co děláš?“ odpovídat: „No, coby − meju nádobí, spím, chodím na záchod, vydávám knihy, jezdím na kole do práce − znáš to.“

Druhý důvod, proč jsem shromáždil všechny ty sloupky do kompaktního svazečku, pramení z mého zvyku dávat odpadky na jednu hromadu.

Při přípravě knihy jsem bohužel zjistil, že fejetony z roku 2011 (to jsou ty s podpisem na konci) vydají sotva na sedm ? stránek. S písmem o velikosti 48 bodů a s dvojitým řádkováním by sice pohodlně nabobtnaly na rozměr malé knížky, nakonec jsem se ale rozhodl doplnit novější texty o staré fejetony, napsané pro časopis Sem Tam, o kusy z dob, kdy jsem si své pamflety smolil doma a čtenáře zcela ignoroval a oni mi to opláceli, a ještě objem nafouknout o přehršli fotografií.

Když jsem si po sobě znovu četl své sloupky, uvědomil jsem si, že je mohu rozdělit do dvou skupin: na špatné a slabé. Z toho také vyplynulo mé rozhodnutí nechat je vytisknout v měkké obálce. Lepená vazba se totiž lépe láme a až budete potřebovat podložit stůl, snadno si ze špalíčku stránek odloupnete podložku potřebné tloušťky. A kdybyste potřebovali těch podložek víc, dejte mi vědět. Mám doma v knihovně ještě polovinu výtisků.

Pravý fejeton na levačku

Znám několik vysokoškolsky vzdělaných, relativně inteligentních lidí, kteří si dosud pletou pravou a levou ruku. Například sebe.

Tato indispozice má pro mě řadu důsledků, například tu, že se nevyznám v mapách. Dodnes mám ze školy zafixováno jen to, že sever je tam, kde roste lišejník, zatímco jih má centrum v Jugoslávii. Pochopení, kde je západ a kde východ, když mapu otočím na stranu, sahá v mém případě daleko do říše abstrakce, fantazie, kouzel, elfů a trpaslíků. Disponuji prostě prvotřídním dezorientačním smyslem. K tomu, abych zabloudil, nepotřebuji navštívit zrovna labyrint. Stačí mi, abych se v restauraci vydal hledat záchodky. Podaří-li se mi dosáhnout cíle, připadám si jako Théseus, když našel v labyrintu Mínotaura. (O zvláštním trapném pocitu, který zná každý, kdo někdy zabloudil na toalety opačného pohlaví, raději pomlčím. Vstoupit omylem na tohle území je totiž stejně ponižující jako se ptát na cestu kolemjdoucích.)

Několikrát se mi také stalo, že jsem vyrazil vlakem na jednodenní výlet do nějaké turistické destinace, kde se mi ani po několikahodinovém bloudění kolem nádražní budovy nepodařilo najít historické centrum města. Kulturně neukojen a fyzicky vyplahočen jsem pak večer usedl do nesprávného vlaku a nechal se jím odvézt (mně) neznámo kam.

Moje schopnost plést si levou a pravou má ještě spoustu dalších důsledků. Například jsem kamarádovi k narozeninám málem objednal na dort místo polevy popravu a místo, abych si minulý víkend trochu ulevil, upravil jsem se (docela pěkně) v jedné nálevně. Nápravnu potom připomínala naše domácnost. Musel jsem si to prostě u své ženy spravit a slevit například ze svých nároků na teplé jídlo − ale o tom vám snad ani nechci vyprávět a vylévat si tu srdce. Stačí jen říct, že ať už jsou okolnosti jakékoli, díky své indispozici si pokaždé víc a víc vážím každého svého úspěšného návratu − ať už z hospodské toalety ke stolu k přátelům nebo ze vzdáleného místa k domácímu krbu.

Při mé neschopnosti rozlišit to pravé od leváren je pro mě totiž každý návrat z nepřátelského světa do míst mně známých malou oslavou. Když se mi podaří šťastně se domů dopravit, to si pak nestačím dolévat.

Jan Flaška
autor je pravák, ale úplně levý

Konec jedné záhady

Musím se vám pochlubit: podařilo se mi přijít na kloub jedné ze zásadních záhad vesmíru. Vím, že to zní trošičku vychloubačně, ale znáte to   když se nepochválíte sami... Já si za to dokonce udělil diplom a přitloukl ho hřebíkem na ledničku. S ledničkou ostatně můj objev bezprostředně souvisí.

Otázka, která dlouhé roky trápila lidstvo a budila ze snů atomové vědce, zní: „Jak je možné, že muž nedokáže v ledničce kromě piva nic najít?“ Moje původní domněnka zněla, že je to dané rozdílem mezi očekávaným vzhledem hledané věci a ledničkovou skutečností. Příklad: Žena požádá muže, aby v ledničce našel zelí. Muž logicky hledá velkou zelenou kouli. Skutečnost: zelí je igelitový pytlík, ze kterého teče sliz. A nebo: Muž je požádán, aby v ledničce našel kuře. Muž logicky hledá roztomilého ochmýřeného ptáčka žluté barvy. Skutečnost: kuře je amorfní hrouda, zabalená v igelitu, ze které teče sliz. Tato moje teorie však měla svou slabinu: jak je možné, že muž v ledničce nevidí ani věci, ze kterých sliz neteče?

Skutečným průlomem v hledání odpovědi na tuto otázku se stal až rozhovor s mou ženou. Kupoval jsem si ve stánku zmrzlinu a zeptal jsem se jí, zda chce taky. „Ne,“ odpověděla, „já si vezmu od tebe.“ V té chvíli jsem vše pochopil: pro ženy je jídlo komoditou v obecném vlastnictví. (To mi ostatně potvrdila i příhoda, kdy jsem k narozeninám dostal bonboniéru, o níž jsem se od ženy o týden později dozvěděl, že byla moc dobrá.) Naopak muži mají k jídlu majetnický vztah   a respekt. Jídlo, které si nekoupili nebo ho nedostali, nepovažují za své a ignorují ho. Prostě ho nevidí. K tomu, abyste donutili muže vidět v ledničce dejme tomu brokolici, je nutno mu ji oficiálně předat (pokud možno jako dárek z lásky), nalepit na ni jeho jmenovku a nakonec ho donutit, aby si svou novou brokolici sám do ledničky uklidil. Naproti tomu ženu nelze donutit, aby v lednici neviděla vaši bonboniéru.

Na závěr dvě rady. Jedna patří ženám: Nenechávejte mužům v ledničce nic k dojedení. Až se vrátíte, bude váš jogurt vypadat a vonět jako syrečky, váš salát bude vypadat a vonět jako syrečky a vaše cuketa bude taky vypadat a vonět jako syrečky. Ta druhá je pro muže: Až vám bude žena brát vaši zmrzlinu, zkuste jí vysvětlit, že se nemá divit, když nebudete schopní najít v ledničce její cuketu. A následně ji pošlete do dílny, ať vám zkusí najít imbus čtyřku.

Jan Flaška
autor není žena

Tento fejeton je umění

–inového macka nebyl ochoten zhlédnout za střízliva a návrh investovat do diváků alkohol po celou dobu projekce už mi připadal jako vyslovené podbízení se publiku. Je mi tedy souzeno zůstat až do smrti nepochopeným přestřihávačem. Po neúspěších na poli liter–

Snad vám takový úvod fejetonu přijde zvláštní, ale to je tím, že jde o umění. Zhlédl jsem totiž film jednoho nadaného mladého tvůrce a v následné debatě s diváky se dozvěděl, že ač je nepochopitelný, jde o film hodnotný a výjimečný. Banální příběh totiž bylo nutno domýšlet, protože scény podstatné pro pochopení děje z něj byly vystřiženy a ty zbylé režisér zpřeházel do nepřehledné změti, a to za účelem lepšího uměleckého vyžití diváků. V tu chvíli jsem pochopil, že takové umění si mohu doma vyrobit i já sám. Můj první pokus, totiž vytvořit umění z babič–

–žděn na samém začátku knihy, ani že postavy během rozhovorů mění v půli slova témata, jména a pohlaví. Listy propašované do knihy z telefonního seznamu považovala babička za rodokmeny šlechtických rodů, takže ji nezarazil ani životopis Tristana Tzary, jímž jsem dílo uzavřel. Druhý ze svých pokusů jsem zacílil na film. Epopej „Kameňák od sena hrochů“, sestříhanou z komedií Zdeňka Trošky, považuji za vrcholný výtrysk své umělecké potence. Staré vtipy získaly v přestřihu nové, nyní již zcela nepředpokládatelné pointy, a děj přitom výrazněji neutrpěl. Nikdo ale mého desetihod–

–činy knihy „Horké léto s komteskou“, nedopadl nejlépe. Babičce se román líbil i po mém zásahu, z čehož je zřejmé, že umění jsem nedosáhl. Nevadilo jí, že se komtesa v půli knihy provdala za hraběte, který byl zavra–

–atury a filmu jsem se zaměřil na hudbu. Vybral jsem si píseň, která je již desítky let symbolem patosu a sentimentality − po mé úpravě už ale nevychází posluchači tolik vstříc a tudíž se z ní stává umění. Nakonec jsem se ale rozhodl nenutit ji nikoho zpívat („Bory hučí v sadě skví / skalinách se květ zemský / Můj to je ta krásná jara / Domov česká země kde!“), abych nebyl zažalován za hanobení státních symbolů.

Zbyla mi poslední možnost: když už se mi povede napsat místo chytrého a vtipného fejetonu hovadinu, co nemá hlavu a patu, stačí podle výše zmíněného receptu čtenářům tu hlavu trochu zamotat, což mi vytáhne trn z paty. A navíc to bude umění.

umělec Flaška
autor je Jan

Probouzení vnitřního haranta

Jedna naše známá, která má doma obraz s delfínem a aromalampu ve tvaru andělíčka, nám vyprávěla o nutnosti probudit v sobě vnitřní dítě. Přikývl jsem, že moje žena v sobě jedno vnitřní dítě ještě nedávno nosila, neboť byla těhotná, ale teď už pár měsíců máme vnější dítě a teď se ho spíš snažíme uspat než probudit. Známá mi věnovala pohled, z něhož mi bylo jasné, že pokud v sobě vůbec nějaké vnitřní děcko nosím, pak půjde probudit jedině defibrilátorem. Následně vykládala o tom, že i maskulinní svět politiky by vypadal úplně jinak, kdyby v sobě politici dokázali probudit onu dětskou zvídavost, nevinnost a bezelstnost. Zasnil jsem se: Jak by asi vypadala televizní politická debata, kdyby se v jednom z diskutujících probral jeho interní kojenec?

Opoziční politik: „Myslím, že vaše zakázka na dodávku gumových kachniček by daňového poplatníka velmi zajímala! Podle mé analýzy je cena dvanáct miliard korun silně nadhodnocená. Čínský výrobce by byl schopen naší armádě dodat stejný objem kachniček za poloviční cenu a ještě přidat dvě chrastítka zdarma. Zde je kopie této analýzy.“ (vyndává z tašky na stůl složku s dokumenty)

Ministr (ručkama se sápe po dokumentech a s vypoulenýma očkama je hltavě strká do pusinky. Následně se zakucká a začne plakat.)

Opozičník: „Jistě. Věděl jsem, že to pro vás bude nestravitelné, pane ministře!“

Ministr (vyndavá z pusinky sežmoulané a oslintané papíry. Provazy slin se mu táhnou až na sako a na košili)

Opozičník: „Nezlobte se na mě, ale vy si tu zatím jen slintáte na kravatu. Na svou obranu jste dosud neuvedl jediný rozumný argument.“

Ministr: „Ba! Ba! Ba!“ (pokouší se polknout mikrofon) „Agá gá gá gá!“ (ručkou odmrští dudlík do oponentova obličeje a usedavě se rozpláče)

Opozičník: „Tak snadno mi ústa neucpete, pane ministře. A nechte té populistické hry na city voličů!“ (do zákulisí) „Vyměňte mu někdo plenu, myslím, že už se podělal!“

Podle mě je problém ve skutečnosti přesně opačný. Každá žena vám ráda potvrdí, že muž je vlastně jen přerostlé dítě; řekne vám i to, že máte-li doma dítě, je nemožné tam udržet pořádek. Když si uvědomím, že politiku dělají skoro výhradně přerostlé děti a že mají na hraní celou republiku, napadá mě, že by vnitřní dítě leckoho z nich potřebovalo pořádně na zadek.

Jan Flaška
autor je majitel školky pro vnitřní děti

O koordinovaných pohybech

Když se mě někdo zeptá, jaký je můj vztah k tanci, vybaví se mi slovo „ambivalentní“, které nevím, co znamená, a tázající taky ne a jde ho hledat do slovníku, zatímco já začnu mluvit například o rozmnožování orangutanů.

Je totiž fakt, že tanec mi nic neříká. Považuji ho za dokonalou koordinaci zbytečných pohybů. Má tu zásadní nevýhodu, že se u něj člověk POTÍ, zatímco by mohl sedět doma a v klidu popíjet osvěžující alkoholické nápoje.

Má nedůvěra k tanci začala už na gymnáziu, kdy spolužačka ve slohové práci popisovala scénu v jakémsi filmu: „Oba spolu protančí celou noc a po devíti měsících se jim narodí miminko“. Jsem si jist, že kdyby napsala „Oba spolu protančí celou noc a on po devíti měsících dostane nový notebook“, byl bych dnes špičkovým tanečníkem.

Názor na tanec mi nevylepšil ani kamarád z vyššího ročníku, který vykládal, jak se v tanečních před spolužačkami schovává pod stolem, kde setrvává po celou dobu výuky. Byl jsem ale rozhodnut, že nebudu srab jako on a sebral jsem v sobě tenkrát tolik odvahy, že jsem se do tanečních nepřihlásil vůbec. Už zanedlouho jsem ovšem zjistil, že moje neschopnost tančit je přeci jen společenský handicap − nemohu legálně a zdarma ošahávat ženy, což, jak jsem z řečí svých spolužáků pochopil, je jediný důvod, proč muži tančí. I pro mne byl tenhle důvod dostatečný k tomu, abych se o tanec přeci jen jednou pokusil. Zatímco jiní nešikové při tanci šlapali na nohy partnerce, já šlapal na nohy i sám sobě a poté, co partnerka upadla, jsem jí pošlapal také ruce a obličej.

Absence klasického tanečního vzdělání ze mne prostě udělala naprostého diletanta. Teoreticky znám jen mazurku a pogo a o existenci tance, který se prý jmenuje „tango“, jsem se dozvěděl jen díky poněkud trapnému rozhovoru s kamarádkou, kdy jsem tango nejprve považoval za takovou tu tyč na kulečník a následně pak za kalhotky, co se zařezávají úplně všude a na nás chlapech nevypadají moc dobře. Asi chápete, že jsem byl dost zklamaný, když jsem přijal pozvání na „Večer tanga“, hezky jsem se oblékl a navoněl, vzal si zánovní trenýrky a oni tam všichni celou dobu jen tančili.

O nějaký čas později jsem omylem navštívil představení výrazového tance. Podivně oblečení lidé se motali po pódiu jak mátohy, do toho jim z reproduktorů hrály nějaké poruchy a nakonec se všichni zhroutili a zhaslo světlo a já měl pocit, že výrazový tanec je přesně to, co jsem schopen po pár skleničkách zvládnout také. Ve snaze vylepšit si reputaci tanečního ignoranta jsem na jakési oslavě předvedl vlastní pohybové představení. Hostitelé během mé verze výrazového tance vystřídali celou škálu výrazů, zprvu pobavených, potom udivených a když jsem se jim vpotácel do skleněné vitríny a vyrazil si přední zuby porcelánovým koťátkem, přidali k nim i výrazy nevybíravé a vyrazili mě z domu. Když spočítám předměty, které jsem během své produkce rozbil, musím zpětně uznat, že spíš než o výrazový tanec šlo tenkrát o „break dance“.

S tímhle druhem pohybu prostě nemám dobré zkušenosti. Nepotřebuji ho provozovat ani se na něj dívat. Samozřejmě se najde i výjimka. Tou je DVD „Nahé japonské tanečnice vol. 3“. Moje žena o něm neví a vás bych poprosil, abyste jí o něm neříkali. To by byl doma tanec.

Univerzita pro blbce

Podle toho, jak často člověk přichází do styku s blbci, by mohl usuzovat, že blbci musí mít někde nějakou líheň. Skutečnost je ale prostší: stejně jako v každém z nás dříme hrdina nebo dítě, je součástí naší osobnosti i blbec, jen máme každý jinou specializaci. Například můj vnitřní blbec postrádá mozkovou kapacitu pro chápání složitých vztahů v ekonomii, historii a instalatérství.

Umění blbosti spočívá ve schopnosti rozhodovat o věcech, o kterých vůbec nic nevíme. Ti nejnadanější z blbců dokáží svou ignorancí obejmout i několik desítek oborů. Díky své píli a odvaze mluvit do věcí, o nichž nevědí ani zbla, se jim následně podařilo vydrápat se na mocenské pozice, v nichž je rozhled a soudnost člověku spíš na překážku. Občas se za sebe stydím, když se setkám s takovým gigantem blbství a uvědomím si, čeho všeho ten člověk dosáhl navzdory tak mohutnému mentálnímu handicapu. Ano, potřebujeme více takových lidí: jedinců se silnou vůlí a schopnostmi dělat i věci, které by od nich rozumný člověk nečekal.

Proto přicházím s návrhem založit školu, která by se věnovala právě výchově a vzdělávání úspěšných pitomců. Absolvent mého institutu by byl univerzálně tumpachovým, všestranně tuctovým, monumentálně ambiciózním idiotem, který by následně dokázal nalézt uplatnění na nejširším spektru odpovědných míst a řídících postů.

Chystám se oslovit významné osobnosti veřejného života, abych jim nabídl přednášky na své škole: „Bodrost: nový pohled na etiketu“ by přednášel Vítězslav Jandák, „Bdělost a ostražitost“ Karel Schwarzenberg, „Základy rasismu pro státní správu“ by si mohl vzít Ing. Mgr. Bc. Ladislav Bátora, Ph.D., zatímco „Monolog jako základ dialogu“ by sedl třeba MUDr. Davidu Rathovi. Jeho kolega MUDr. Jiří Besser by přednášel předmět „Kultura, hokej, Kabát, demolice“. Pro „Metodiku praktické demagogie“ počítám s tandemem Petr Hájek − Ladislav Jakl a „Tenis a lyžování“ (velmi, velmi výběrový sportovní kurz s přednáškami o nulovém vlivu člověka na přírodu) by na šumavských sjezdovkách vedl jejich nedostižný šéf.

S takovými pedagogy by se škola svým studentům stala prestižním odrazovým můstkem k vyšším metám − samozřejmě, že jen těm nejlepším. Přece bych nedovolil, aby ji vystudoval každý blbec!

Jan Flaška
autor je blbec–specialista

Za státní správu kamarádštější

Nedávno, když jsem stíral rosu na kolejích a navlhla mi přitom usárna, jsem si uvědomil, jak důležitou hodnotu v dnešním nemilosrdném světě představuje kamarádství. Jenže − co to vůbec je „kamarádství“? Po mnoha sklenicích usilovné inspirace jsem si nakonec zapsal, že „kamaráctví neni jen tak samosebou“.

Proto mne těší, že vztahy v české státní správě jsou založeny právě na kamarádství. Je báječné, že lidé, kteří by mohli ošklivě zneužívat své moci, postavení a přístupu k velikým balíkům peněz nás všech, kladou kamarádství na nejvyšší příčku svého žebříčku hodnot. Je to tak: jednou pomůžete vy jim a oni příště pomohou vám. Samozřejmě, že nic není zadarmo. Pro kamarádství je nutné leccos obětovat. Peníze. Čas. Morálku, čest, slušnost, svědomí. Mnohdy i přátele. Jenže právě díky těmto obětem má kamarádství svou hodnotu, svou cenu.

Je mi smutno pokaždé, když vidím, jak leckterý občan staví své sobecké zájmy nad upřímné, nezištné kamarádství, jímž je státní správa proslulá. Jak může někdo chtít, aby úředník vyřídil jeho žádost, aniž by mu to nějak oplatil? Nemáš-li peníze, proč nenabídneš alespoň svůj podpis na správném papíře? Někdy dokonce stačí jen oko přivřené ve správný čas. Vždycky to nějak jde, jsme přece lidi. Byl bych rád, kdyby si každý z nás uvědomil, že i šéf odboru je člověk jako já nebo vy, člověk, který musí doma ve své služební vile živit ženu a děti, milenku, psa, tři terénní vozidla, tchánovu stavební firmu, pomáhat švagrovi ve firmě s hracími automaty a bratrovi s erotickým klubem − a mimoto má samozřejmě ještě kamarády! Člověk s tak velikým srdcem si nemůže dovolit být charita.

Proti sobectví občanů je třeba bojovat, navrhuji proto ústavně uzákonit kamarádství ve státní správě jako povinné. Mezi úředníky by tím vznikla zdravá konkurence, na své služby by mohli nabízet slevy, stálým klientům vydávat zákaznické karty a těm nejvěrnějším dávat ke každým pěti nelegálním stavebním povolením klíčenku s portrétem Víta Bárty zdarma.

Na celé věci mě znepokojuje jediná věc: co kdyby si některý z úředníků začal vymýšlet kličky, jak obejít zákon a začal se chovat, jako kdyby měl svědomí? Sice by se tím vystavoval riziku zákonného postihu, ale jsme koneckonců v Čechách a kdyby ho chtěli nedejbože zavřít, ono by se to už prostě nějak zařídilo. Jsme přece lidi.

Jan Flaška
autor je přece člověk

Mluvte zdarma

Česká republika je zemí s jedním z nejdražších volání na světě, čímž mám na mysli i banánové republiky, Slovensko a Měsíc. Sebevětší kravina, vyřčená do mobilu, tak náhle získá svou hodnotu. Přitom už minimálně od roku 2003 existuje internet a na něm Skype: zázračný program, který nám umožňuje mluvit zdarma. Skype (domácky „škajp“) je program, vyvinutý tlupou superprogramátorů, díky němuž člověk, který má mikrofon připojený k hroudě nejmodernější techniky za 40 tisíc, může skrze složité datové cesty, vedoucí přes oceán, satelit, peklo a Jupiter, vyprávět někomu na druhém konci světa, že se mu chce na záchod. Mnoho lidí přesto stále používá zastaralé a drahé mobilní telefony. Skype přitom kromě zvuku přenáší i video a naučí se s ním i cvičený orangutan nebo váš nadřízený. Svědčí o tom následující záznam hovoru, který jsem vedl se svým starým přítelem R.:

Já: Jé, ahoj, tebe už jsem dlouho neviděl!

R.: Já tě nevidím.

Já: Cože? Raz dva tři raz dva tři. Haló!

R.: Ty mě neslyšíš? Já tě slyším.

Já: Říkals něco? Haló?

R.: Zapnul sis reproduktory?

Já: Zapojil sis mikrofon? Jestli něco říkáš, tak tě neslyším. Já tě jenom vidím.

R.: Aha, vidíš... (leze pod stůl, aby zapojil mikrofon do počítače)

Já: Už tě slyším! Paráda. Raz dva tři. Raz dva tři!

R.: Já tě nevidím. Ty mě vidíš?

Já: Cože? Já tě vidím. Zahájils video?

R.: (zahajuje video) Raz dva tři raz dva tři. Haló!

Já: Už tě vidím. Máš místo hlavy obrovskou bílou kostičku.

R.: Kostičku? (směje se) To mi připomíná, jak−

Já.: Promiň, já teď musím restartovat počítač, nainstalovaly se mi aktualizace. Tak za chvíli!

(Konec spojení. Po chvíli znovu vyzvánění.)

Já: Slyšíme se? Haló?

R.: Vidím rozmazané kostičky, ale neslyším tě.

Já: Cože mě?

R.: Říkals něco?

Já: Zas−á zku—ná technika!

R.: Už tě slyším, ale přerušuje to. Jaká že je ta technika?

Já: Na− −sto−ka− po−kla− zhu−r−sou−t−avý kod−ro− zv−iké! (lezu pod stůl)

R.: Někam jsi zmizel! Slyšíme se?

Já: Haló? −ló?! H−!!! Raz dv− tř−

R.: Budu to muset restartovat, nainstalovaly se mi aktualizace.

Já: Počkej chvíli! Chtěls vyprávět něco o kostičce...

R.: Za deset vteřin se mi to restartuje.

Já: Ale i tak jsem si s tebou rád pokecal! Tak zase někdy, já teď stejně musím na záchod.

Ja− Flaška
aut− je poč−ý o−rník

Na dovolenou do vlastního pokoje

Kdybych tvrdil, že mám doma v lednici sbírku dětských hlav, udivilo by to většinu lidí méně, než když jim říkám, že nerad cestuju. Zatímco všichni mí známí jezdí do zemí s divnými jmény, jako je Guatemala, Burkina Faso, Paraguay a Endiaron, já bych si v exotických krajích připadal jako exot. Jeden můj kamarád například absolvoval zážitkový zájezd po Asii, na němž jeho žaludek musel zažít mnoho exotických jídel, takže kamarádovým největším zážitkem byly zažívací problémy. Navíc pak dlouho mluvil z cesty.

Je ale pravda, že na cestování mi vadí především cestování. Jsou lidé, pro něž i cesta může být cíl, ale pro mě je vždycky cíl cíl. Přesuny v prostoru nenávidím. V autobuse se bojím a hlavně v noci a v bouřce se v něm schovávám pod sedačku. Letadlem jsem letěl jen jednou, celou dobu jsem se přitom třásl a držel za ruku šestiletého chlapce, který seděl vedle mě a působil suverénním dojmem, neboť měl sluneční brýle. Doprava automobilem mě zase odrazuje nutností používat dálnice, které jsou o prázdninách neustále ucpané. Člověk se po nich plazí rychlostí paraplegického lenochoda a závistivě přitom pozoruje auta ve vedlejším pruhu, která ho míjejí dvojnásobnou rychlostí, a broučky v pangejtu, kteří ho míjejí čtyřnásobnou rychlostí. Snad jen jedna věc je ještě horší než tropický den, strávený na betonové dálnici: dostat v té zácpě průjem.

Relativně nejmenší potíže mám s vlakem. Cesta vlakem sice stojí desetkrát víc než cesta letadlem, ale je pravda, že taky desetkrát déle trvá. V ceně jsou navíc kromě jízdy i další atrakce: plnění bobříka trpělivosti v čekárně, hygienická dobrodružství na nádraží i ve vlaku, pískání brzd o hlasitosti 1270 decibelů, horolezecký výstup do vagónu, výluky a s nimi spojený běh se zavazadly a následná jízda autobusem.

Cestování tedy nenávidím, pobyt na vzdálených místech mi ale tolik nevadí. Jsem stejný jako vy: všichni toužíme uprchnout na opuštěný ostrov, kde by byl signál. Mně, coby povaleči, jsou sympatické hlavně jižní země, které se rozkládají u moře a mají spoustu pláží, na nichž se rozkládají lidé. Letos ovšem nikam nejedu. Zůstanu doma a díky tomu, že všichni budou v Guatemale a Panadolu, promění se můj byt v opuštěný ostrov, kde je signál. Někdy příště se ale chystám rozložit na Kanárských ostrovech. Samozřejmě, že jinak než vlakem mě tam nikdo nedostane.

Jan Flaška
autor je držitelem 37 bobříků trpělivosti

Čas být brutální a vymýtit občany

Dávno předtím, než dnes již kultovní prezident Václav Klaus čile vyvlastnil pero, prohlásil, že „povinností každého demokrata je ze všech svých sil, do konce svých věků bojovat proti občanské společnosti“. Jak známo, různí ekologisté, pánové Havlové, Svěráci a jiná verbež se pomocí rozličných tlaků, nadací, charit a sdružení snaží zasahovat do veřejného života, aniž by k tomu měli politický mandát. Jak si mohou dovolit sdružovat se do jakýchsi skupin a pak nám diktovat, co je správně, když jsme si je nezvolili? Jako každý rozumný člověk (např. pan prezident) chci, aby mi diktovali, co je správně, jen ti nejlepší a nejchytřejší – a to jsou ti, kteří mají nebo měli politický mandát. Například Stanislav Gross, Pavel Bém nebo Vít Bárta.

Už dlouho mi leží v žaludku různí ekoteroristé, kteří pořádají přednášky o tom, jak užitečný je chrobák a že je kravina postavit na místě jeho výskytu spalovnu zahraničního odpadu. Zapomínají totiž na dvě věci: 1) člověk je pán tvorstva, 2) když spálíme cizí odpad, dostaneme peníze pro naše děti, zatímco chrobák nám nic nedá. Nebo jste snad někdy jedli chrobáka? Pili jste jeho mléko? No vidíte. Všechna zvířata lze rozdělit na jedlá a škodlivá a chrobák to u nás jednoznačně prohrává.

Jsem proto prvním, kdo hlasitě tleská návrhu skvělého nového stavebního zákona (a dalších zákonů – o životním prostředí, vodě a tak), podle něhož do povolování staveb napříště nebudou moci zasahovat vyprávěnky našich „občanských sdružení“. Vyvlastňování se zaplaťbůh zjednoduší a továrny, satelitní městečka, dálnice, přehrady a spalovny si mezi sebou vyřídí developeři, stavebníci a úředníci pěkně v tichoučku a nebudou tím obtěžovat veřejnost. Ti nejlepší a nejchytřejší (s politickým mandátem) chtějí novým zákonem zabránit průtahům, aby naše země stihla ještě více vzkvétat.

Koneckonců, proč by měli nějací Lojzové z Horní Dolní mluvit do toho, co kdo postaví na jejich polích? Ptám se: co mohou takoví burani vědět o potřebách řeckého řidiče kamionu, který pojede po dálnici za jejich domy? O potřebách mexického výrobce hliníku, který chce postavit továrnu místo jejich stodol? Nic!

Podobně jako pan prezident mám dojem, že tím, kdo brzdí rozvoj naší země, jsou její občané. Nebojme se tedy být radikální! Až vystřílíme všechny občany do jednoho a na naší vyvlastněné zahrádce postaví překrásnou dálnici k nádherné spalovně odpadu (na místě sousedova jezírka), pak teprve bude v naší zemi dobře.

Jan Flaška
autor je demokrat

Nad plným dřezem

V reklamách je čas od času možné zhlédnout hospodyňky, které jsou šťastné, neboť se jim povedlo umýt tisíc talířů jedinou kapkou saponátu. To blaho, které zažívají nad umýváním hory špinavého nádobí, mi přijde zvrhlé. Možná by si měly dojít k nějakému specialistovi na sexuální úchylky spojené s úklidem domácnosti.

Vsadím se, že i vy nenávidíte umývání nádobí. Neznám nikoho, kdo by umývání nádobí miloval a občas si jen tak pro radost vyndal z kredence pár čistých hrnců a umyl je. Jako každý správný muž jsem se snažil vymyslet způsob, jak zkrátit dobu, potřebnou k umytí plného pokoje smradlavých talířů. Ani metoda sprchování, ani metoda splachování se neosvědčily; pokus vykoupat se v jedné vaně společně s nádobím taky selhal a navíc jsem si přitom narazil o pánev pánev. Nakonec mi došlo, že nemá cenu odstraňovat důsledky − je nutno odstranit příčinu. Tedy: nešpinit nádobí.

Pokusil jsem se vařit všechna jídla v jednom hrnci a pak je z něj vyjídat, brzy se ale mé obědy začaly podobat archeologickým průzkumům víc než kulinářským zážitkům. Stačilo hrábnout lžící do hlubšího sedimentu a hned jsem věděl, co jsem obědval před měsícem. Mimoto se díky přibývajícím usazeninám objem nádoby postupně snížil z prádelního hrnce na moka šálek.

Stejně si myslím, že špinění nádobí je víceméně genderová záležitost. Namazat chleba pro muže znamená ušpinit nůž z jedné strany, zatímco žena nad krajícem stráví celé odpoledne, volá při tom kamarádkám a vyplýtvá všechno dostupné nádobí, neboť při té příležitosti nutně potřebuje vyzkoušet tu báječnou cuketovou pomazánku, co o ní mluvili v televizi. Pravdou je, že ženy prostě zbožňují špinit nádobí. Já jsem naproti tomu opravdový kuchyňský Diogenes a když je mi svěřena příprava večeře, vystačím s jediným kouskem nádobí: plechem na pečení mražené pizzy ze supermarketu. Někdy dokonce zašpiním jen sáček od hamburgeru, a to snad ani není nádobí.

Můžete namítnout, že problém mytí nádobí byl dávno vyřešen − existují přece myčky! Nám se ale myčka do kuchyně nevejde a když jsme se ženou s plnými batohy umolousaných kastrolů zvonili u sousedů, kteří myčku mají, setkali jsme se s opravdu divnými pohledy.

Budu končit, protože mě žena žádá, abych laskavě umyl nádobí. Vyjdu jí vstříc − už proto, aby naše nádobí nevyšlo ze dřezu vstříc nám.

Jan Flaška
autor vykonává nucené práce

Dobrý český domácí babiččin fejeton

Vždycky, když mám chuť na něco dobrého, domácího, českého nebo od babičky, zajdu do hypermarketu. Regály tu totiž přetékají samými Domácími, Pravými českými nebo alespoň Dobrými výrobky. Série Dobrý hostinec, Dobrá vláknina, Dobré ráno, Dobrá voda a jogurty Dobrá máma a Dobrý táta jsem dokonce začal sbírat. Určitě ze mě bude dobrý sběratel; už teď z toho mám dobrý pocit. Jíst to samozřejmě nebudu; když někdo pojmenuje prášek v pytlíku Dobrý hostinec, dělá si ze zákazníků dobrý den. A Dobrého tátu by snědl snad jedině dobrý kanibal. No dobrá.

Po všech těch dobrých věcech jsem si šel koupit omáčku. Protože jsem se nedokázal rozhodnout mezi „Pravou originální recepturou“ a „Vylepšenou recepturou, nyní ještě lepší“ (= více glutamanu), přešel jsem k vedlejšímu výrobku. „Méně cukru a tuku, více chuti“ chvástala se omáčka. Vím, že to znamená „Více aspartamu, acesulfamu K, želatiny a umělých aromat“, takže jsem si nakonec vybral omáčku, která se honosila přívlastkem Domácí, což znamená „vyrobená někde jinde než v Číně“. Šlo o omáčku na čínu.

Rozhodujícím objevem pro mne byly plné regály Babiččiných nudlí. Fascinovalo mě, kolik toho stihne taková stařenka vyválet. Investigativními reportérskými metodami a za pomoci nejmodernější kybernetické techniky (= na Googlu) jsem zjistil, že se oproti mým předpokladům Babiččiny nudle nevyrábí na zápraží venkovského domku, ale v jakési veliké budově v průmyslové čtvrti. Představoval jsem si, že budova skrývá obří babičku, která uvnitř sedí jako královna termitů a ze snovacích nudlových bradavek jí denně proudí tuny nudlí. Pravděpodobnější ale asi bude, že firma na výrobu Babiččiných nudlí zaměstnává celou řadu certifikovaných babiček, čímž už dnes uvádí do praxe kontroverzní důchodovou reformu.

Ano, Babiččiny nudle nám ukazují cestu, jak se vypořádat s narůstajícím množstvím seniorů. Odtrhněme je od obrazovek, vraťme jim jejich důstojnost a nažeňme je do manufaktur na různé originální dobré domácí české věci! Samozřejmě, že ne všichni by vyráběli poživatiny. Jsem si jist, že za pár let budou běžně k sehnání Originál babiččiny skateboardy nebo Pravý domácí dědečkův lubrikační gel. Jako dobrý sběratel se ale samozřejmě nejvíc těším na sérii produktů Dobrá tchyně s vylepšenou recepturou a Dobrý domácí prastrýc.

Jan Flaška
dobrý český autor

Jedlý zelený biofejeton bez éček

Mám kamarádku Zdeňku, která má ráda biostravu a kdysi svému manželovi na důkaz lásky uvařila tofu s cuketou. On to na důkaz lásky snědl.

Já tedy netvrdím, že tofu s cuketou je něco špatného, ale přeci jen většina z nás dává přednost třeba hamburgeru, což je vlastně rozemletá kráva, živená moučkou z vlastní pošlé babičky, vložená do housky, obarvené ropnými deriváty. (Teď mluvím o hovězím hamburgeru − kuřecí je úplně jiná písnička, to je vlastně kolorované želé z kuřecích očí a pařátků s příchutí antibiotik.) Není proto divu, že podobně jako Zdeňka i moje žena řadí rychlá občerstvení a mražené polotovary na stupnici škodlivosti kamsi mezi plutonium a hudbu Michala Davida. Aby mě donutila sníst skutečné jídlo, pozvala mě do biorestaurace.

Podnik na mě působil rozpolceným dojmem: cenami připomínal luxusní restauraci, způsobem obsluhy bufet a výzdobou mateřskou školku pro obzvlášť málo nadané děti. Ani k nabízeným pokrmům jsem zpočátku nechoval přílišnou důvěru, neboť všichni strávníci v podniku byli zelení. Naštěstí se ukázalo, že nejde o odraz stavu jejich žaludků, ale o odraz zelených stěn, takže jsem se zeleným příborem klidně pustil do svého zeleného masa.

Mezi sousty jsem se z letáčků na stole dovtípil, že „bio“ je vlastně jen synonymum pro „obyčejné a drahé“. Například biojablka jsou normální seschlá jablka, co rostou na stromě za těžké peníze, zatímco taková ta veliká krásná jablka za supermarketů ve skutečnosti vyrábějí v Číně malé děti z recyklovaných spacáků, ale za polovic. Běžná laciná čokoláda je ve skutečnosti emulgátor s hnědou příchutí a může obsahovat stopové množství kakaa a geneticky modifikovaného dehtu, zato opravdickou biočokoládu tvoří biokakao z biobobů, biomléko z biovemene biokrávy a biopolyglycerolpolyricinoleát. Musím uznat, že mé zelené biomaso bylo opravdu dobré a s klidným svědomím ho mohu každému doporučit. Já sám si na něm pochutnal skoro stejně jako na ropném derivátu. Večer jsem ženu na oplátku za biooběd vzal do biografu.

Zkrátka, bio má budoucnost. Zatím sice není možné sehnat všechno v biokvalitě za bioceny a ve svém biostravování jsme tedy stále nuceni dělat kompromisy, hlavní je ale nějak začít. Koneckonců, i muž mé biokamarádky Zdeňky si vymínil, že když mu jeho žena dělá tofu, tak jedině osmažené na sádle ze supermarketu.

Jan Flaška
autor je bioautor

Chraňte svou poličku před UV zářením

Jaro je tady. Květiny voní, stromy kvetou, jako by neměly nic jiného na práci, ptáci zpívají jako vzteklí a my to všechno ignorujeme, neboť nás čeká Velký jarní úklid. Řev vysavače spolehlivě umlčí i toho nejhlučnějšího pěvce a vůni květin přebije Savo.

Velký jarní úklid je něco mezi rekonstrukcí bytu a odklízením následků útoku zmutovaných obřích šimpanzů. Protože mým cílem je radit lidstvu, aby se mělo lépe, dovolím si teď poradit i vám, jak na Velký jarní úklid.

1. Četl jsem, že pokud chcete, aby pokoj vypadal na první pohled uklizeně, stačí v něm uklidit stůl. Tahle rada se mi skvěle osvědčila. Proto jsem ze svého pokoje odstranil stůl.

2. Uvědomte si, že utíráním prachu víříte prach. Navíc je to strašná práce. Utírat prach znamená vzít do ruky všechno, co vám leží na polici. Přiznejte si, že většina z těch věcí vypadá lépe, když je zakrytá prachem. Předměty navíc časem získávají ochranný prachový kožíšek, který je chrání před ultrafialovým zářením a úklid jim tím pádem škodí. Možná tohle vysvětlení není pravdivé, rozhodně je ale méně namáhavé než utírání prachu.

3. Luxování je činnost, při níž zbavíte koberec náušnic, těsnění, šroubků a vůbec všech drobných neviditelných věcí, které vám na něj kdysi upadly a vy je od té doby marně hledáte. Proto radši neluxujte vůbec.

4. K jarnímu úklidu nepochybně patří vyhazování nepotřebných věcí. Věci rozdělte na tři přehledné hromádky:

a. věci, které si chcete nechat (asi 2,7 %)

b. věci, které vyhodíte (homeopatické množství, většinou dárky od přátel)

c. věci, které vyhodíte někdy příště (cca 478 %)

5. Nezapomeňte na kyberúklid. Jednak to zní odborně a jednak to nedá moc práce. Pro ženy: vyčistěte plochu svých Windows od veselých powerpointových prezentací s koťátky a veselými miminky, které vám poslaly kamarádky. Pro muže: vymažte z historie internetového prohlížeče ta kvanta pornostránek, která zpomalují váš počítač na úroveň kalového čerpadla.

Když se budete řídit mými radami, hned se budete doma cítit jako doma, konkrétně jako u mě doma. Mimochodem, právě jsem objevil vysavač! Byl přilepený ke koberci pod několika kilogramy prachu. Nejspíš z něj udělám budku pro ptáky.

Jan Flaška
autor není au-pair

Těhotný tatínek před zrcadlem

Když mi žena oznámila, že čekáme děťátko a že se na jeho příchod musíme připravit, předpokládal jsem, že to uděláme jako při každé návštěvě − já si uklidím stůl a ona upeče bábovku. Z omylu mě vyvedla kniha pro nastávající maminky s dvoustránkovým seznamem všeho, co si musíme pořídit. U většiny položek stálo „šestkrát“. Pořídit si děťátko je úplná věda a divím se, že naši předkové přišli na svět, aniž měli přístroj na sterilizaci lahviček a ultrazvukový zvlhčovač vzduchu se zabudovaným ionizátorem.

Po několika dnech příprav se zdálo, že očekáváme nájezd celé armády miminek. Je neuvěřitelné, kolik oblečení takové nemluvně spotřebuje − za jediný týden vystřídá asi dvacatero bodíček, košilek, tričíček a pyžámek, zatímco já chodím už deset let ve stejném svetru.

Pak jsme se znovu začetli do knih. Všechny knihy pro těhotné ženy jsou tlusté a růžové, aby se s nimi dokázaly nastávající maminky lépe identifikovat, jmenují se „Radostné očekávání“, „Budete mít děťátko“ a tak podobně a jde o sci-fi. V knihách jsou totiž všichni šťastní, usměvaví a napudrovaní, zatímco naši kamarádi, kteří už miminka mají, bývají spíš utahaní a jejich děti uplakané a pořád kakají. Pravděpodobně jsou lidé v těch knihách na sedativech nebo na drogách. Sám bych ovšem dal přednost knihám jako „Otcem snadno a rychle“ nebo „Dítě: manuál“, nejlépe s takovými těmi obrázky, podle nichž se sestavuje nábytek.

„Tohle si přečti,“ přerušila mé úvahy žena a otevřela knihu na stránce, kde stál před zrcadlem těhotný tatínek. Naštěstí se ukázalo, že žena nechce, abych po ní dítě donosil, nýbrž že se tatínek na obrázku těší na své děťátko tolik, že cítí nutkání narvat si pod svetr medicinbal. Vedle obrázku stálo, ať se nedivím, když se během těhotenství dostanu na druhou kolej, neboť se všichni zajímají jen o ženu a její bříško. To mohu potvrdit, o mne a mé bříško se v poslední době zajímá jen málokdo.

Než jsem knihu odložil, dozvěděl jsem se ještě, že nejlepším společníkem ženy jsou aromatické olejíčky: jeden pro dobrou pohodu, druhý na napnuté bříško, další pro první dobu porodní atd. atd. Dokud dítě nepřijde na svět, musí se ženy pořád něčím mazat. To my, muži, se většinou namažeme až potom.

Jan Flaška
t. č. na druhé koleji

Buďte šťastní jako otevřená lednička

Články v novinách a magazínech lze v podstatě rozdělit na dva typy: první z nich se týká vražd, katastrof, korupce, pandemií a důchodové reformy, druhá pak toho, jak žít pozitivně, zdravě a s úsměvem. Z druhého soudku byl i článek o smíchoterapii, na který jsem narazil v jednom časopise o zdraví. Nerad bych vás připravil o možnost prožít hezký a zábavný život, a tak se s vámi podělím o rady, které mi stať udělila.

Vnitřní úsměv − oči nechte otevřené a představte si, že vám uvnitř hlavy září světlo. Posílejte vnitřní smích otevřenýma očima „ven ze sebe“. Osobně jsem to vyzkoušel a připadal jsem si přitom jako otevřená lednička, ve které se svítí. To mi připomnělo, že mám v ledničce alkohol s mnoha procenty pozitivních účinků, jímž jsem si následně navodil vnitřní úsměv.

Tvořivý humor − pojmenujte sami pro sebe předměty, pracovní záležitosti a osoby kolem sebe veselými jmény. Zejména v práci vám to pomůže od přemíry stresu. Jsem učitel a musím přiznat, že při vymýšlení veselých jmen pro několik stovek studentů a kolegů jsem zažil přemíru stresu. Nakonec jsem rezignoval na svou fantazii a od té doby jsem prostě obklopen stovkami Budulínků, a to včetně ředitele a kávovaru.

Úsměv podle Buddhy − zavřete oči, uvolněte svaly obličeje, koutky úst stáhněte k ušním lalůčkům. Pilováním tohoto úsměvu lze navodit trvalý pocit moudré radosti. Pilováním tohoto úsměvu jsem si navodil trvalou křeč, ale předpokládám, že cítit se jako žena po botoxu obličeje je při trvalé moudrosti normální. Přesto mám o účinnosti této metody trochu pochybnosti, neboť jediný, kdo se kdy v Čechách trvale moudře usmíval, byl Švejk.

Humorné fantazie − použijte smích i v situacích, kdy jste dosud reagovali hněvem. Vymyslete něco humorného, např. proč to tak dlouho trvá (fronta, kolona aut, čekání na autobus). Tohle jsem zkoušel včera ve frontě v obchodě a vymyslel jsem něco tak humorného, že jsem se místo objednávky rozesmál a prodavačka na mě reagovala hněvem.

Směšné dovětky − k jakémukoli slovu si přidejte žertovný dovětek (např. chi chi, cha cha, cho cho). Když vás například odmítnou v práci, řekněte si namísto zloby: „Nepřijat, chi chi…“ Přiznám se, že tato rada byla už i na mě moc. Znechuceně jsem odložil časopis a za pomoci tvořivého humoru jsem dal autorce článku veselé jméno. Chi chi.

Jan Flaška
autor je Budulínek

Usmívám se, asi budu zvracet

Máme doma miminko (1 ks). Buďme upřímní: kromě příjmu potravy, vylučování a spaní toho takový novorozenec nemá mnoho co na práci. Chytré knihy sice tvrdí, že do půl roku věku dochází k mohutnému rozvoji mozku, senzomotorických schopností, vnímání, pohybu a zažívání, ale nám rodičům se zdá, že se všechny tyto věci projevují zejména řevem.

Například naše děťátko řve jako startující raketoplán, akorát že raketoplán nemá nožičky a ručičky a dupačky s nápisem „Náš brouček“. Podle obsahu plenek soudím, že náš brouček bude pravděpodobně hovnivál.

Dlouhodobým studiem jsem zjistil, že když miminko pláče, může to znamenat: 1) že má hlad, 2) že je Jupiter v konjunkci s Venuší, 3) cokoli jiného. Každého správného kutila napadne použít k ucpání pusinky polyuretanovou montážní pěnu; vyplnit hlučný otvor v hlavě dítěte dudlíkem je však rychlejší a na rozdíl od pěny není třeba čekat, až dudlík zatvrdne. Způsoby, jakými lze plačící dítě následně chovat, nebudu rozebírat, neboť by vydaly na zvláštní knihu. Tu ostatně zrovna píšu; rukopis s názvem „Zásady správného chování“ má zatím 1 789 stran a teď jsem u kapitoly „Udrndávání“.

Každý, kdo má doma malé dítě, ví, že z novopečené maminky i z děťátka pořád něco teče. Byt se díky tomu za chvilku promění v oblast zamořenou použitými kapesníčky, ubrousky, hadříky a plenami, které jsou úplně všude kromě místa, kde miminko právě začalo blinkat a bude tedy nutné ho převléknout.

Převlékání je činnost, kdy se snažíme oblečkem obalit dítě, které má zdánlivě šestkrát víc končetin než obleček. Obleček je mimoto většinou složitý jako urychlovač částic v CERNu, čemuž odpovídá i počet knoflíků. Většina z nich slouží ke spuštění dětského pláče.

Samozřejmě bych rád podotkl, že takový kojenec nepláče v kuse; někdy pláč přeruší úsměvem. Nevím, na jakém principu fungují jiná miminka, ale vypozoroval jsem, že když se usmívá naše dceruška, znamená to: 1) že bude zvracet, 2) že se chystá plakat, 3) cokoli jiného.

Navzdory tomu zůstávám optimistou. Vím totiž, že když miminko křičí, je to znak toho, že se bude usmívat, a to nejpozději do tří dnů. Pro můj optimismus existuje odborný termín − „rodičovská láska“. Rodičovskou lásku lze přitom definovat jako druh šílenství, jenž se projevuje tak, že vše výše popisované je pro postiženého důvodem k tomu, aby byl šťastný.

Jan Flaška
autor je šílený rodič

Zrušme mor zvaný kultura

Když jsem se dozvěděl, že ke konci února končí budějovické kulturní epicentrum Bazilika, oddechl jsem si. Už dlouho jsem měl pocit, že tento vřed na kráse jihočeské metropole je třeba bez milosti vyříznout. Ostatně doufám, že je to jen začátek velikého očistného procesu, který nás zbaví moru, zvaného kultura, jednou provždy.

Jak známo, základní funkcí každé lidské činnosti je generovat peníze (peníze = imaginární čísla, za které si lze koupit lidi a kusy měst). Kultura je naproti tomu bezedná studna, v níž peníze jen mizí, aniž by vyprodukovala cokoli užitečného, například terénní automobil s pohonem 4×4.

Kulturní instituce se zabývají činností zcela nesmyslnou − např. pořádáním koncertů: to se zaplatí drahé peníze pár šumařům, aby v uzavřené místnosti šmrdlali hudbu pro pár lidí. Přitom hudba hraje v každé restauraci, v každém obchodě, prostě všude − a úplně zadarmo! Ještě nehoráznější jsou galerie a muzea. Pro ty, co nikdy nebyli v galerii − představte si, že byste přišli do hypermarketu a museli zaplatit nikoli za to, že si něco odnesete, ale za to, že se na to jen podíváte, a navíc předem! Věci, které v galeriích mají, přitom často nejsou ani moc hezké. Muzea jsou na tom podobně, akorát že věci, které tu mají, jsou ještě ke všemu staré a rozbité. Galerie a muzea přesto mají tu drzost vysávat naše daně! Takový hypermarket má daleko větší návštěvnost a velké parkoviště a přitom nechodí na radnici pro grant jako žebrák s rukou nataženou!

Divadlo je také absurdní instituce (absurdní = divné, asi jako Václav Havel). Ještě donedávna bylo na rozdíl od filmů ve 3D, ale nové technologie ho připravily i o tuto poslední devizu a proto ho konečně můžeme zrušit. Představte si, že ačkoli existovalo už v antice (antika = fakt hodně dávno), dosud jsme se ho nedokázali zbavit − tak vytrvalé je to klíště na žíle, v níž kolují peníze! Myslím, že si všichni oddychneme, až poslední herec zmizí v propadlišti. A kina zavřeme taky, beztoho jsou tu jen pro ty, co si neumí nakrást filmy na internetu.

Kultura je zkrátka pro lidi, kteří se neumějí bavit sami; pro zoufalce, co se nenaučili ovládat televizor. Nahraďme proto všechna místa, kde se tito postižení scházejí − kina, divadla, galerie, muzea − nějakým hezkým, lidským ústavem někde na okraji města, poblíž nákupních center. Lidé, postižení kulturou, tak dostanou v tomto přirozeném prostředí šanci znovu se zařadit do normální společnosti.

Jan Flaška
autor je svobodný občan

Průměrný fejeton na hlavu

Jednou z prvních známek, kterými se přihlásí nový lidský tvoreček světu, je složenka za popelnici. Průměrný Čech vyprodukuje za rok 401 kg komunálního odpadu a bylo by neetické upírat miminku právo být průměrným Čechem.

Zmiňuji to proto, že jsem koncem ledna zažil jeden z nejradostnějších okamžiků svého života: do naší rodiny přibyla dlužnice 118 000 Kč, které jako každý občan naší země dluží státnímu rozpočtu. Když teď sečteme své rodinné dluhy, už bychom si za ně mohli pořídit hezké nové auto. Máme radost, protože dosud to bylo spíš na nějakou lepší ojetinu.

Jsem člověk, co raději plánuje dopředu, a tak jsem si dlouho před narozením naší malé dlužnice nastudoval, co vlastně takový světoobčánek za rok spotřebuje.

Přečetl jsem si například, že je to 160,9 litrů piva a 2071 cigaret. Nechtěl jsem tomu věřit, ale článek mě ujistil, že „jde o spotřebu na jednoho obyvatele ČR včetně nemluvňat“. Mé úvahy o tom, jaká značka cigaret je pro novorozence nejvhodnější, přerušila zpráva z televize, že každý z nás za rok vyprodukuje 8,9 tuny oxidu uhličitého a přispívá tím ke skleníkovému efektu. Je fakt, že se do schodů občas zadýchávám, a tak jsem si dal závazek, že budu ode dneška dýchat jen jednou za pět minut a zabráním tak tání ledovců. S obavou, že dcerku k tomu zatím nedonutím, jsem jí šel na úřad sehnat emisní povolenky.

S trpělivostí, s jakou se chováme k úplným idiotům, mi hodná paní u přepážky vysvětlila, že to celé je jen statistika a že si to nemám tak brát. To se prý třeba sečtou příjmy Petra Kellnera, Andreje Babiše a moje, vydělí se třemi a ve výsledku se ukáže, jak se mám dobře; no a takhle se prý počítá všechno. Pořádně jsem si (po pěti minutách) vydechl. Díky té paní a jejímu chytrému příkladu jsem dokonce začal být hrdý na to, že na onom úřadě podle statistik vlastním jednu devítinu úředníka. Dokonce i tvrzení v časopise, že na zeměkouli připadá 970 kg hmyzu na hlavu, už mi nepřipadalo na hlavu.

Přestal jsem si tedy ze statistiky dělat těžkou hlavu. Koneckonců, naše malá dlužnice zatím nejeví nejmenší zájem ani o cigarety, ani o pivo. Jenom se na ni teď občas podívám statistickýma očima a říkám si: Kolik mateřského mléka asi ročně vypije průměrný obyvatel České republiky (včetně důchodců)?

Jan Flaška
autor je průměrný

Nejvýhodnější
fejeton v akci

Lidé už málo čtou. Občas si ještě někdo přečte noviny nebo časopis, ale stále přibývá lidí, kteří si do postele místo knihy vezmou letáky. Zatímco v minulých režimech se ilegálně tiskly štvavé letáky, dnes se legálně tisknou letáky reklamní. Štvavé jsou ovšem stejně: štve mě od nich čistit věčně přecpanou schránku.

Reklamní letáky postupně nahrazují detektivky, krváky i jinou krásnou literaturu; ostatně jsou často napínavější než detektivka. Tuhle jsem například pátral po tom, jak je možné prodávat televizi jen za 15 Kč. Díky zvětšovacímu sklu, jaké mívají detektivové, jsem v rohu letáku objevil titěrný text, že nedílnou součástí dodávky televizoru je dálkový ovladač v ceně 153 758 902 Kč a čtyřkilový podstavec za sedm kilo.

Jindy je trik v tom, že malá cena napsaná velikým žlutým písmem neudává cenu zboží, ale výši splátky. „Kupovat na splátky“ znamená, že vlastní krví podepíšete smlouvu se Satanem, kterému pak každý měsíc po dlouhé roky onu velkou žlutou částku splácíte. Pokud jednou vynecháte, přijede vám smečka goril zkonfiskovat majetek a odvléct potomky do dětského domova. Pokud vydržíte, stane se mluvící krteček na vysílačku po čtyřiceti letech konečně vaším majetkem.

Největší napětí ovšem nabízejí letáky zásilkových služeb. Tady to letákem nekončí − naopak, napínavé to začne být teprve, když si něco objednáte a pak čekáte, jestli to vůbec přijde, jestli to bude ono a jestli k tomu nedostanete návod v kyrgyzštině. Navíc bude vaše adresa zařazena do databáze bulíků, kteří věří, že existuje hodně zázračná pánev, za kterou má smysl utratit celoživotní úspory. Databázoví bulíci jsou následně obesíláni dalšími báječnými nabídkami, např. na přírodní přikrývky z pravé ropy, k nimž dostanou zdarma štangli salámu z téhož materiálu.

Vyznat se v letácích je tedy svého druhu umění. Znám lidi, kterým se hon na slevy stal koníčkem a posedlostí. Jde o majitele rozsáhlých sbírek tzv. klubových karet, které pak mastí u pokladen nákupních center. Klubová karta je výhodný kus umělé hmoty, pomocí něhož můžete získat skvělé slevy, například při nákupu 20 krabic vína slevu na norkový kožich, při nákupu kondomů obdržíte Kinder Surprise zdarma apod.

Napadá mě, že bych si mohl za drobnou úplatu nechat od těchhle odborníků poradit, kde je co nejlevnější. Už nikdy bych si pak nekoupil nevýhodný rohlík nebo přemrštěné sádlo. Připojte se ke mně! Společně tím podpoříme tyhle pěšáky hypermarketů a my sami budeme mít za malý měsíční poplatek takový přehled o slevách, o jakém se nám v posteli s letáky ani nesnilo. Mohli bychom dokonce založit i klub milovníků slev! Měli bychom své vlastní klubové karty a koneckonců bychom mohli lidem do schránek házet i své vlastní nejvýhodnější letáky!

Jan Flaška
autor je spotřebitel

Dopis Ježíškovi

Milý Ježíšku,

je Advent, tak ti zase po letech píšu.

Já mám Advent rád, lidi jsou si v tom svátečním čase nějak blíž. Třeba včera ve frontě v Tescu k sobě měli hodně blízko. Do toho čekání nám hodná paní z rozhlasu vyprávěla pohádku O veliké slevě; občas ji ale přerušili koledou, takže jsem ztratil nit a nedověděl se, jak to dopadlo. Všude byla spousta světel a barev a chutí a vůní ve slevě a vánoční atmosféra se přímo dala krájet motorovou pilou s plynulou regulací otáček v akci za 2 490 Kč.

Píšu ti, Ježíšku, abych tě trochu podpořil; vím, že toho máš moc. Lidi ti diktujou seznamy dárků, co jim máš přinést. Zkrátka spousta nesmyslných zakázek od idiotských zákazníků v nesplnitelném deadlinu − do Vánoc! Klasika. Aby se to účetně stihlo ještě tenhle rok.

Člověk si proto říká, co by si tak měl přát, aby ti nepřidělal moc práce. Zdravíčko a štěstíčko nemáš v popisu práce, přejou si ho všichni a kdyby to fungovalo, tak by všichni vypadali jako Aštar Šeran nebo jako všichni ti roztlemení lidé ve Strážné věži a v Probuďte se. A to nevypadají ani náhodou, což znamená, že zdraví ani štestí zkrátka přinést neumíš.

Taky mě napadlo přát si trvalý světový mír, ale ten se zase špatně balí.

Ani z materiálních věcí mě nic nenapadá. Říkal jsem si, že bys mi mohl pod okno přistavit kontejner na všechny ty krámy, co jsem dostal k loňským a předloňským Vánocům, ale nakonec jsem si s nimi poradil sám − zabalil jsem je a letos se z nich budou radovat zase jiní lidé.

Možná kdybys mi přinesl nové vánoční ozdoby − loni jsme měli jen větev se slámovými hvězdičkami, ale letos už máme stromeček a já bych na něj chtěl skleněné ozdoby. Rád bych zažil Vánoce, co maj’ koule.

Ale ty si nakonec asi pořídím sám, ty už toho budeš mít i tak dost. A až tě přestane bavit shánět dárky, tak se prostě zastav, rozhlédni a nadechni. Vždyť je přeci Advent! V tomhle svátečním čase bys měl i ty spíš rozjímat a těšit se na svoje narození.

Tak zase za rok,

tvůj Honza

Jak vyrobit z moru zrcadlo

Fotografie je mor.

Dávno přestala být doménou japonských turistů, kteří prožijí dovolenou s okem na hledáčku, aby se pak doma, se čtverečkem obtisklým v obličeji, dívali, kde že to vlastně byli. Správný moderní člověk potřebuje mít fotoaparát i v mobilu, aby si mohl všechno vyfotit a udělat si tak věčnou památku (alespoň do doby, než mobil ztratí).

Fotografie je demokratické médium a demokracie je, když si křičíte, co se vám zamane, a nikoho to nezajímá. Fotografie je dokonce nejdemokratičtější médium − zatímco pro napsání textu potřebujete znát písmenka, pro vyfocení snímku nepotřebujete znát nic. Proto je na zeměkouli víc fotek Eiffelovky, než kolik na ní žije lidí, a nikoho to nezajímá.

Week of life je na první pohled jedním z dlouhé řady demokratických fotografických projektů, kam šílení občané nahrávají své fotky a jiní šílení občané se na ně potom dívají, protože jinak by museli pracovat.

Většina takových webových fotoprojektů funguje buď jako skladiště jakýchkoli obrázků bez omezení nebo se naopak zaměřuje výhradně na Umění. (Běžný člověk si pod pojmem Umění představí Monu Lisu, makrovčeličku na makropampelišce, košík koťátek při západu slunce, přinejlepším vlastní odraz ve výloze; pro studovaného a fundovaného člověka je uměním např. fotografie popelnice na poškrábaném diapozitivu, vyvolaném v močůvce a zvětšeném na rozměr, který je běžnému občanovi finančně nedostupný.) Na jedné straně tedy v oboru fotografie existuje na webu anarchie a chaos, na druhé straně kastovnictví a obří fotky popelnic.

Ambicí WoL však není ani skladovat odpad, ani se stát galerií umění. Stojí někde mezi: je to docela hezky vymyšlený projekt s antroposociohistorickými přesahy. To cizí slovo v předchozí větě jsem si vymyslel. Na své cestě za ambiciózním cílem − stát se zrcadlem světa a nás samotných − využívá WoL přirozeného sklonu lidstva k exhibicionismu. Nechá prostý lid naplácat spousty fotek a následně všechen ten lidský produkt uspořádá do dní, týdnů, povolání a lokací. Tím se stává jedinečným archivem našich životů, který si budeme v roce 2030 fascinovaně prohlížet, pokud tedy přežijeme rok 2012. V opačném případě si tento archiv bude fascinovaně prohlížet mimozemská civilizace ze souhvězdí Plejád.

Ano, obrovský dosah a hodnotu projektu WoL oceníme všichni teprve, až budeme mrtví. Obyčejné věci, které nás dnes na fotografiích nudí, se mohou za třicet let stát symboly naší doby a budou v divácích vzbuzovat stejný úžas, jaký v nás dnes vzbuzují fialová saka podnikatelů z devadesátých let nebo takové ty hnusné obývací stěny z osmdesátých let, které máme všichni doma. Soukromě tipuji, že se v budoucnosti budeme smát té srandovní umělé vinětaci z Photoshopu, kterou má na WoL na svých fotkách půlka lidí včetně mě.

Z toho je vidět, že i dokumentární fotografie je víc než jen záznam toho, jak vypadá svět kolem nás. Říká mnoho i o tom, jak vypadá svět v nás, lze z ní přečíst, jakým způsobem vnímáme své okolí, jaký máme vkus, jaký vizuální styl je zrovna v módě, jak se vůči tomuto stylu vymezujeme, jak se usilovně snažíme být jiní a jak trapně jsme v tom usilování všichni stejní.

Někteří lidé jsou však opravdu jiní, a to tím, že fotí pořád. Podobně jako se na literárních serverech vyskytují grafomani, schopní vychrlit dva romány za odpoledne, najdete na WoL uživatele, schopné nafotit až jedenáct týdnů měsíčně. Některé z nich podezřívám z toho, že žijí jen proto, aby měli co nafotit na WoL, a že podobně jako zmiňovaní japonští turisté musejí mít čtvereček v obličeji. Večer pak usedají k počítači a zjišťují, co vlastně zažili. Bývají to různé příběhy: zatímco někteří se chovají jako turisté, fascinovaní návštěvou ve vlastním životě, jiní fotí nekonečné rodinné album, další si tvoří vysoce intimní deníček, kterým se pak pochlubí několika tisícům lidí.

Způsob, jakým člověk vnímá a dokumentuje své okolí, je odvozený i od zařízení, které používá. WoL je v tomto ohledu demokratický: obrázky můžete pořídit tím, co máte právě při ruce (nemyslím tím samozřejmě např. karburátor z trabanta nebo uzenou polévku s noky). Osobně používám malý kapesní aparát − je širokoúhlý a nenadřu se s ním, i když je pravda, že jsem si kvůli němu musel nechat narůst plnovous, protože je růžový a lidé by mne s ním mohli považovat za ženu. S velkým černým přístrojem bych určitě vypadal jako lepší fotograf, zejména pokud bych měl navíc i béžový teleobjektiv, ovšem na plovárně bych s ním zase nepůsobil zrovna diskrétně.
Psal jsem, že WoL se snaží být reflexí světa a lidí v něm, pro každého účastníka je však focení také reflexí sebe sama. Soustavné přemýšlení nad tím, jakou část svého světa chce zpřístupnit lačné veřejnosti, často pomůže člověku utřídit si myšlenky a zeptat se na důležité životní otázky, které ho dosud ještě nikdy nenapadly (např. „Co to je WB a proč když to nastavím na obrázek sluníčka, tak mi zmodrají fotky?“).

Osobně jsem se při focení svých týdnů na WoL naučil následující věci:

1. Vybrat devět fotek ze dne, kdy jsem jich udělal sedm, je těžké.

2. Vybrat devět fotek ze dne, kdy jsem jich udělal sedm set, je těžké.

3. Co je důležité, je očím neviditelné a nejde to vyfotit ani na vysoké ISO.

4. Fotografie je poezie.

5. Fotografie je zrcadlo.

6. Fotografie je mor.

7. Fotografie je humor.

Budu muset zase něco nafotit, protože jak vidíte, mám se ještě pořád co učit.

Psáno pro Week of Life (www.weekoflife.com).

Ptačí zob za $ 12,500,000,00 dolarů USA

Dostal jsem mail.

Drahý příteli, oslovil mě neznámý pisatel, jehož jsem si okamžitě oblíbil. Já jsem Mr. Kevin Hnědé dosahující vás od Nat Ministři Bank v Londýně, zde v Anglii. Zvláštní gramatika, podivil jsem se, ale četl dál. Píši Vám Následující řešení v mé kanceláři, která bude mít obrovský přínos pro nás oba. V mém oddělení, je asistent manažera jsem zjistil, opuštěné částku ve výši $ 12,500,000,00 dolarů USA v účtu, který patří Pozdní Mr.Thompson Morrison americký občan kteří bohužel přišel o život v rovině spadnutí Alaska Airlines letu 261, který havaroval na 31. ledna 2000, včetně jeho manželky a jediná dcera.

Bylo mi líto pozdního pana Thompsona, ale pan Hnědé o něm už dál nemluvil. Psal, že nyní usilovat o váš souhlas a že výtěžek z účtu může být vyplacena na vás. Kdo by nesouhlasil, zasmál jsem se. Dokonce jsem se rozhodl tolerovat i drobné gramatické prohřešky svého nyní již drahého přítele; hlavně když bude výtěžek vyplacena na mě.

Záhy jsem ale zjistil, že transakce vyžaduje upřímná Co-operace a důvěrnosti. Radost ze snadného zbohatnutí mi zkalila představa důvěrností s panem Hnědé. Zaručuji vám, pokračoval dopis, že to bude popraven za legitimní uspořádání, které bude chránit vás z jakéhokoliv porušení zákona. Teď se tedy vyjevil! Perverzní sadista, který mi nabízí pár milionů za to, že mě nechá popravit za legitimní uspořádání! Kdoví, jak to bylo ve skutečnosti s pozdním Mr. Thompsonem, o jeho jediná manželka nemluvě!

Vaše urgentní odpověď bude velmi očekávaný a ocení. Zašlete své informace MY ptačí zob EMAIL [brown_uk@yahoo.co.uk). S pozdravem, Mr. Kevin Hnědé, podepsal se nakonec.

Sedl jsem si a rozhořčeně naklepal očekávaný urgentní odpověď:

Vážení Hnědé! Vy jste musel mýlit! Já nejsem člověk, který pro drobnou mince nechává těžit koleno! Já nenechám popravit pro vaše $ 12,500,000,00 dolarů USA! Vy myslíte, že peníze koupit svět, ale to pro mě jen důkaz, že peníze je kořen všechno špatný! Tady jsou ve světě víc důležité objekty − láska, zdravotní, štěstí! Vložte svůj obnos do konečníku!

S pozdravem, JAN žrádlo pro křečky FLAŠKA [flaska &email.cz)

Doufám, že ho Hnědé bude ocení.

Jan Flaška
autor není milionář

Fejeton na beton

Říká se, že Češi jsou národ kutilů a je fakt, že i mně se povedlo přivodit si několik komplikovaných zranění i při těch nejjednodušších činnostech. Viděl jsem jednou video, jak žena věší obraz a téměř u toho zbourá zeď; na základě tohoto videa je možné mne považovat za ženu. Když kamarádi viděli výsledek mého pokusu pověsit u nás doma obraz, musel jsem před nimi zatloukat, že jsem to zatloukal já.

Máme na zahradě skleník, postavený na rozpadajícím se betonovém soklu. Zprvu se nám situaci dařilo řešit tím, že jsme vydrolené části nahrazovali kamínky, dřívky a dobrým slovem, ale situace časem dospěla do stádia, kdy se zdálo, že se sokl rozsype docela a skleník se bude vznášet zhruba dvacet čísel nad zemí. Abych zabránil tomuto zázraku, rozhodl jsem se skamarádit se s betonem a všem dokázat, že nejsem žena − ba že jsem se vylíhl přímo z vejce Ptáka Loskutáka. Sebevědomí jsem měl nabuzené úspěchem, který u ptáků nedávno vzbudilo mé krmítko. To sice vypadá, jako bych ho v pokročilém stadiu opilosti ve dvě v noci nařezal na cirkulárce z odpadků a následně mu pomocí kladiva a vrutů dodal vzhled modelu železničního neštěstí (což je mimochodem přesný popis jeho vzniku), ale když v zimě zapadá sněhem, přestávají se mu ptáci vyhýbat.

Pustil jsem se tedy chutě do práce a během betonování získal řadu zkušeností, které jsem nechtěl, a bezplatně vám je nabízím:

1. Beton si vyrobíte snadno sami doma. Stačí zajít do krámu a koupit si ho. Najdete ho v pytli s nápisem „Omítka“.

2. Nemíchejte beton v kyblíku zednickou lžící. Strašně se nadřete, zlomíte lžíci, beton lítá všude a nechutná moc dobře.

3. Přes oběd v kyblíku nic nenechávejte. Zatvrdne to.

4. Zatvrdlé předměty nervěte z betonu násilím.

5. Pokud vám kyblík s tvrdým betonem spadne na nohu, nadávejte potichu. Hlasitým klením jen upnete pozornost sousedů k výsledkům své práce.

6. Ironické poznámky sousedů, kteří o betonování vědí všechno, snášejte s útrpnou pokorou.

Jak vidno, nemáme to my, lidé od betonové lobby, lehké. Soudím dokonce, že 1,5 miliardy korun za kilometr dálnice je tak akorát, uvážíme-li, jaká je při tom spotřeba zatvrdlých kyblíků. A mimochodem, zjistil jsem, že máme na zahradě krtka. Počítám, že se v nejbližší době budu muset přidat i k tunelářům.

Jan Flaška
autor je Loskutákovo mládě

Manifest anartismu

Žijeme v době, kdy jsme obklopeni uměním. Číhá na nás za každým rohem, aby na nás vybaflo v momentě, kdy to nejméně čekáme, a ohromilo nás sílou svého obsahu, což může být zdraví škodlivé. Umění obecně se stalo zhruba stejně cenným artiklem, jako jsou odpadky, které, mimochodem, často připomíná. Příčinou tohoto stavu jsou nepsaná pravidla, která moderní umění vyznává, a to zejména tato následující:

1. V moderním umění může cokoliv znamenat cokoliv. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

2. V moderním umění může cokoliv neznamenat nic. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

3. V moderním umění může i nic něco znamenat. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

4. V moderním umění může i nic znamenat cokoliv. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

5. V moderním umění může i nic znamenat všechno. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

6. V moderním umění nemusí nic nic znamenat. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

7. V moderním umění může všechno něco znamenat. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

8. V moderním umění může cokoliv znamenat všechno. (Smysl díla závisí na jeho subjektivní interpretaci.)

Tento manifest chce proto reagovat na výše uvedený stav tím, že volá po tvorbě, která nemá s uměním nic společného. Stoupenci manifestu - anartisté - odmítají označení „umělec“, natož pak „Mistr“. Mohou však (se značným sebezapřením, jež je dáno jejich ikonoklastickou povahou) užívat označení „tvůrce“, jež je nejméně hanlivým označením pro jejich výrobní snahy.

Díla, vytvořená v anartistickém duchu, nejsou omezena formou ani obsahem, pouze svými tvůrci. Díla, jež se hlásí k manifestu hlásí, jsou však vázána následujícími pravidly:

1. Něco musí něco znamenat, ať už je to cokoliv. (Kdyby něco nic neznamenalo, bylo by to na nic.)

2. Ne všechno smí něco znamenat. (Kdyby všechno něco znamenalo, nezbylo by nic, co by nic neznamenalo.)

3. Ne cokoliv, pouze něco může něco znamenat. (To, že by cokoliv mohlo něco znamenat, implikuje, že všechno smí něco znamenat.)

4. Nic nesmí znamenat něco. (Jen něco může něco znamenat, nic ne.)

Psaný manifest anartismu je proti nepsaným zákonům moderního umění sympatičtější tím, že obsahuje o čtyři pravidla méně. Pravdou ovšem je, že jeho smysl záleží na jeho subjektivní interpretaci.

Krutý boj se stresem

Stejně jako pisatelé v jiných časopisech, ani já nemám vůbec žádnou kvalifikaci pro to, abych vám radil ve složitých otázkách mezilidských vztahů, vybavování bytu a zdravého životního stylu. Stejně jako pisatelům v jiných časopisech je mi to úplně jedno a ve své bohorovné zpupnosti se dnes zaměřím na problém, který se stal doslova zhoubou dnešní západní civilizace.

Ano, jde o STRES! Už samo slovo STRES ve vás vzbuzuje nelibé pocity!! Pocity, že něco nestíháte!!! ŽE NA VÁS NĚKDO KŘIČÍ!!!!

Slovo stres pochází z anglického stress, což znamená „stres“. To je ale úplně jedno. Chcete-li se stresem účinně bojovat, stačí dodržovat tzv. protistresové desatero, které si vytiskněte a zarámujte do zlatého rámečku:

1. Žijte aktivně. Já jsem si pro začátek vyndal baterky z dálkového ovládání od televize.

2. Naučte se hrát na nějaký hudební nástroj. Je dokázáno, že hra na hudební nástroj podporuje spolupráci mozkových hemisfér. Frustrace a stres z toho, že nejste ani po dvou měsících schopni zahrát na bastrombón Skákal pes přes oves vám zaručí, že sebedementnější příkaz svého šéfa přijmete s blahosklonným úsměvem a budete přitom oběma hemisférami myslet na rozšlapaný bastrombón.

3. Najděte si každý den chvilku pro sebe. V klidu se tak budete moci zamyslet nad tím, zda máte opravdu tolik času, abyste jím mohli sobecky mrhat.

4. Jezte zdravě. Vitamíny a minerály jsou úplně důležité pro nervovou i cévní soustavu. Když si dáte brokolici nadívanou koenzymem Q10 nebo ovesné klíčky s hořčíkovou omáčkou, přijde vám vaše srdíčko poděkovat a mícha vám pošle blahopřejný dopis.

5. Lehněte si. Háthajóga tvrdí (cituji), že „lehneme-li si na zem jako mrtvola, odstraňuje to únavu a dává to odpočinout i mysli“. Domnívám se, že je důležité nepředstavovat si při tom, jakým způsobem si na zem lehá běžná mrtvola.

6. Dejte se na zenový buddhismus. Podle příručky Zenovým mistrem snadno a rychle jde jen o to nic si z ničeho nedělat a ptát se na zenové koány, což jsou divné otázky, na které nejde odpovědět. Patří sem například věty „Jak zní tlesknutí jedné ruky?“, „Když strom spadne a nejsme u toho, je slyšet nějaký zvuk?“, „Nedělá mi tahle sukně velký zadek?“ a „Kdy už tam budeme?“

7. Dělejte věci, které vás baví. Ale pozor, masturbovat a spát nemůžete kdekoli.

8. Meditujte půl hodiny denně. Meditace uvolní a pročistí vaši mysl. A abyste dodrželi tu půl hodinku, nastavte si na meditaci kuchyňského budíka.

9. Někteří lidé se s vámi snaží manipulovat, což neprospívá vaší psychice. Několikrát denně se proto v duchu sami sebe zeptejte: Neslyším náhodou v hlavě cizí hlasy, které se mne ptají na sugestivní otázky?

10. Myslete pozitivně. Proboha, vypusťte už ten rozšlapaný bastrombón z hlavy!

Na závěr vám povím jeden krásný příběh, který vám pomůže odolávat stresu.

Tři muži společně dělají tutéž práci, když se náhodný kolemjdoucí každého z nich zeptá, co dělá. První odpoví: „Pracuji.“ Druhý odpoví: „Pokládám cihly.“ A ten třetí říká: „Stavím chrám.“

Tento nádherný příběh, který jsem ukradl z jedné protistresové knihy, nám říká, že je důležité nezaměřovat se na podružnosti. Teprve celkový, globální pohled nám dokáže odhalit ubohou trapnost našeho pinožení.

Pokud tedy pracujete například na finančním úřadě, neodpovídejte na otázku „Co děláte?“ ani „Pracuji“, ani „Jednám s lidmi“. Jediná správná protistresová odpověď je „Okrádám lidi o jejich peníze, aby se naši zkorumpovaní politici, které nenávidím, měli lépe.“

Tolik tedy mé rady, jak se poprat se stresem. Nezapomeňte, že pokud je nebudete dodržovat všechny, nikdy se stresu nezbavíte! NIKDY!!!

Bezohledným hovádkem snadno a rychle

Takže jste si koupili nový fotoaparát? Nebo už nějaký máte a k němu dlouhatanananananánský objektiv asi tak přes půl místnosti? Nebo se chcete blejsknout s novým bleskem? Potom přichází Vaše Chvíle! Fotit makro kytičky a západy slunce je trapárna, to ví každý; opravdický fotograf totiž fotí lidi. Problém je, že když vyrazíte do ulic obtěžovat cvak aparátem zajímavé kolemjdoucí, tak vám zajímaví kolemjdoucí nejspíš aparát rozšlapou. Ukecat někoho, aby vám pózoval při focení aktů, zase stojí peníze. Přesto existuje způsob, jak zdarma vyfotit lidi, kteří vám neucuknou a vaše snímky budou pi-pip cvak cvak vypadat jako umění – budou totiž buď rozmazané, nebo na nich nebude nic poznat. Jak tedy na to?

Vyhlédneme si nějaké divadelní představení, festival cvak nebo koncert. Udělat fotku během divadelního představení nebo cvak při koncertu není pi-pip cvak cvak cvak nic složitého. Herci nám z jeviště neutečou a hudebníci cvak taky cvak nepolezou někam, kam jim kabel nestačí. Umělce fotíme v cvak cvak tichých, vypjatých momentech, kdy se pi-pip cvak cvak soustředí na svůj výkon, obecenstvo ani nedýchá, jen komusi v zadní řadě tikají hodinky – a v tu chvíli přichází Naše Velká Chvíle. Do zamlklé tmy vypálíme desítku fotografií s bleskem – Pi-pip! Cvak! Cvak! Cvak! Cvak! Cvak! Pi-pip! Cvak! Cvak! Cvak! Cvak! Cvak! A ještě! Pi-pip! Cvak! Cvak! Cvak! Cvak! Cvak!

Škoda, že digitální cvak cvak fotoaparáty neexistují odjakživa. Jistě cvak bychom cvak cvak dnes měli spoustu parádních fotek cvak cvak cvak třeba z původního provedení cvak Romea a Julie nebo z recitačních večírků Josefa Václava Sládka:

Znám křišťálovou cvak cvak studánku, kde pi-pip cvak cvak cvak cvak nejhlubší je cvak cvak les, tam pi-pip cvak cvak cvak pi-pip cvak cvak cvak cvak cvak roste tmavé cvak cvak kapradí a vůkol pi-pip cvak cvak cvak rudý cvak vřes memory card full

Nebojte se proto cvak cvak cvak fotit na koncertech a při divadelních pi-pip cvak cvak představeních! Jedině tak si doma zaplníte harddisk gigabajty rozmazaných fotek lidí, na které se už v životě nepodíváte.

Jan Flaška
autor je návštěvník koncertů, divadel a festivalů

Pitva ranního ptáčete

Je to tak. Ačkoli tři rozměry našeho světa ovládáme, zbývá nám ještě čtvrtý, mysteriózní: totiž čas. A když ho vidíme na budíku, nastaveném na 6:30 ráno, dostává čas dalších devět rozměrů, jeden hnusnější než druhý.

Nenávidím, když jsem tak časně donucen přerušit svou oblíbenou činnost − spánek. Na spaní jsem totiž hodně šikovný. Každý den aspoň devět hodin pilně cvičím a někdy si chvíli schrupnu i před spaním.

Když si vygooglíte frázi „nesnáším ranní vstávání“, dostanete hned několik stran výsledků. Oproti tomu „miluju ranní vstávání“ vyplivne ubohou jednu stránečku výsledků a jen jediný z nich není myšlen ironicky. Zní „miluju ranní vstávání o výkendu“, z čehož je zřejmé, že pisateli minimálně způlky vyhřezl mozek.

Co si budeme namlouvat − vstávat ráno není normální. Je velmi málo lidí, kteří nedočkavě, radostně a bez pomoci násilí vstávají v šest hodin v noci, sotva je na tváři polechtají první paprsky Měsíce. Pro jejich nemoc existuje eufemismus „ranní ptáčata“; ve skutečnosti jde o závažnou poruchu osobnosti. Není přece normální vstávat v době, kdy se lidé vracejí z restaurací a v televizi dávají akorát vysílání pro mateřské školy. Mám teorii, za kterou by mě pochválil i Alfred Adler: totiž že chorobní vstavači si čilým ranním životem kompenzují svůj komplex méněcennosti − zhruba od šesti do jedenácti hodin ráno mají možnost shlížet na nás, spící noční sovičky, jako na méněcenné líné vši, zrádce budování vlasti a vyvrhele lidstva a jako důkaz své nadřazenosti nám snědí snídani.

Přestože žijeme v zemi, kde den začíná v noci, kolik z nás může tvrdit, že patří mezi ony dobrovolné ranní opeřence? Je dokázáno, že brzké vstávání je zdraví škodlivé a kdyby lidstvo zůstalo pěkně ve svých postýlkách, určitě by to nedotáhlo až na pokraj ekologické katastrofy. Ranní ptáče totiž sice dál doskáče, ovšem každé malé dítě ví, že sova je moudrá, zatímco skákat umí každý idiot.

Než však my, dravé noční sovy, s konečnou platností svrhneme diktaturu poskakujících ranních zmetků, nabídnu vám několik vlastních zkušeností, jak se ráno prospat co nejdéle. S mými zlepšováky budete od zazvonění budíka po zamknutí dveří potřebovat jen dvě minuty. Ke snídani polknu sáček čaje a napiju se vroucí vody z vodovodu, čímž ušetřím čas na louhování. Ani čištěním zubů neztrácím drahocenné vteřiny; místo toho na cestě do práce cucám tabletu do myčky na nádobí. Abych nemusel snídat, pořádně si napěchuji teřich ještě před spaním. I na záchod si dojdu až v práci, neboť se mi to započítá do pracovní doby a tedy i do platu. Vždycky mám radost, když dostanu průjem a zácpu, protože ty se nejvíc vyplatí. Díky těmto fintám mohu spát až o dvanáct minut déle.

Problémem, který jsem ještě tak docela nevyřešil, je oblékání. Když jdu spát oblečený do práce, probouzím se většinou s pomačkaným kvádrem a proslintanou kravatou.

Pochopitelně se děsím 28. března, kdy mi v rámci přechodu na letní čas bude ukradena hodina z mé milované činnosti. Přes jaro a léto se mátožně propotácím, nadávaje na probouzející se přírodu. Konec mého trápení nastane až 31. října, kdy při přechodu zpět na zimní čas dostanu celou jednu hodinu spánku k dobru. Už teď se na to těším tak, že nemohu dospat.

Únor bílý − lásky čas

Ještě jsme ze zubů nevyšťourali ztvrdlé vánoční cukroví a už nás otravuje sv. Valentýn, svátek všech zamilovaných. 14. únor je den, kdy můžeme beztrestně někoho oblažit sdělením, že ho máme rádi. Aby dotyčného takové přiznání tolik nebolelo, bývá doprovázeno darem.

Nejobvyklejší narozeninový dárek, tedy větu „Já nevím, co ti dát, tak tady máš peníze a něco si kup“, není na sv. Valentýna úplně vhodný, čímž u 90 % z nás vystává problém, co darovat. Protože byste ve věcech zbytečně darovaných valentýnek těžko sháněli zkušenějšího odborníka, dovolím si vám samozvaně poradit, jak na to.

Jaké jsou tedy mé tipy na valentýnské dárky a čeho se naopak vyvarovat?

ANO:

Poukaz na zájezd s tajným, nejlépe romantickým cílem

NE:

Poukaz na zájezd s obědem a prodejem nerez hrnců a pokrývek z ovčí vlny pro důchodce

ANO:

Sbírka básní

NE:

Zákoník práce

ANO:

Pozvání na romantickou večeři při svíčkách

NE:

Pozvání na oběd k rodičům

ANO:

Kytice rudých růží

NE:

Kytice umělých chryzantém

ANO:

Rozkošný plyšový medvídek

NE:

Opelichaný starý vlčák z útulku

ANO:

Permanentka na masáže

NE:

Permanentka na liposukci

ANO:

Něžné romantické přáníčko s ručně psaným veršem

NE:

Hromadná SMS opsaná z internetu

ANO:

Erotické prádélko

NE:

Jégrovky a kýlní pás

Tím jsem vyčerpal své rady zamilovaným. Nechci však opomenout ani ty, kteří musí do půlky února sehnat krom daru i jeho příjemce. Začnu ženami, neboť ženy mají přednost. Některé mají i více předností.

Četl jsem si kdysi nějaký svůj oblíbený časopis, snad Top Dívky, Zahrádkář nebo něco podobného, a dozvěděl se tam, že chce-li osamělá žena zaujmout muže, má si na veřejnosti nenápadně pohrávat s rozličnými podlouhlými objekty. Dívky, které hledají umělecky zaměřeného partnera, mohou tedy ve frontě v hypermarketu ocucávat flétnu; domácího kutila zase snadněji sbalíte na sadu šroubováků. Pohrávat si v knihovně s klobásou mohu doporučit jen ženám skutečně zoufalým. Chlapcům hru s podlouhlým předmětem coby způsob získání partnerky nemohu doporučit vůbec, zvlášť pokud ji provádějí ve sprchách a temných parcích; spíš než ženu přilákají policii.

Zdálo by se, že tělesné závady člověka při seznamování vždy jen hendikepují, ale lze jich využít i ve vlastní prospěch: Jistá paní se například chlubila, že díky své nedoslýchavosti nikdy neměla nouzi o muže. Prý se vždy k muži, který k ní mluvil, naklonila do takové blízkosti, že si to vysvětloval jako její náklonnost. Nic by se však nemělo přehánět − nepřibližujte ucho k nikomu tak blízko, aby polkl vaše sluchadlo.

Na délce nezáleží − na tom se shodují všichni muži. Ženy však vědí, že na délce záleží − čím delší svádění, tím lepší. Málokdy se totiž povede hned napoprvé svést ženu podobnou těm, co jsou na internetu (akorát pokud možno chytřejší). Ti, kterým se to povedlo, by mohli vyprávět o dlouhé sérii pokusů a neúspěchů. Proto je vhodné začít s malými cíli a pohybovat se ve známých vodách: můžeme například zkusmo sbalit vlastní sestru, svést kamarádovi matku, přebrat mu přítelkyni apod., zkrátka jak to všichni známe právě z těch internetových filmů. Dostatečný počet neúspěchů nás pak vyzbrojí protilátkou na slovo „ne“ – s takovou imunitou se svádí mnohem lépe a bez rizika psychických poruch. Lidé totiž často páchají sebevraždu z nešťastné lásky. Přitom je přeci hloupost sprovodit ze světa milého, chytrého, vtipného chlapíka jen kvůli názoru úplně cizí ženské.

Doufám tedy, že na sv. Valentýna budete mít všichni toho svého nebo tu svou. Další oficiální příležitost říct někomu, že ho milujete, budete mít zase až za rok.

Fejeton jak prase

Ležel jsem u vody a díval se, jak se jakýsi tlouštík vorvaním pohybem vrhá do vln.

„Jaká je voda?“ ptal se ho kamarád ze břehu.

„Čistá, ale studená jak prase!“ odpověděl tlouštík.

Jeho společník zavrtěl hlavou: „Tak to tam nejdu, jsem ze sluníčka rozpařenej jak prase!“

„Není to tak hrozný, jenže ty seš srab jak prase,“ ušklíbl se tlouštík ve vodě.

„Nejsem, akorát tebe chrání sádlo, protože seš tlustej jak prase, vole!“

A tu mě napadlo, jak k tomu přijde to nebohé prase*. Jedno z přikázání praví, že nemáme brát jména Božího nadarmo, na jméno prasečí se ale nic takového nevztahuje, a tak se prase válí v našich ústech co chvíli. Jen si to představte: Narodí se selátko. Roste a roste, a jen co se z něj stane normální prase, začnou si ho lidé brát do úst, aniž by o tom vědělo. Ba co víc, pomlouvají ho za jeho zády, přirovnávajíce k němu lidi a věci, se kterými ubohý savec nemá nic společného. Špinavý jako prase, smradlavý jako prase, tlustý jako prase, hnusný jako prase, blbý jak prase, těžký jako prase, ale taky horký jako prase, studený jako prase, slizký jako prase, vychytralý jak prase, zelený jak prase, romantický jak prase... Prase, nevědomé jak prase, netuší, že pro toho tvora, od nějž přijímá potravu, důvěřivé jak prase, je jednotkou špinavosti, smradlavosti, tloušťky, hnusnosti, blbosti, tíhy a kdovíčeho ještě. Spokojeně hltá pomeje a netuší, že je neustále používáno coby náhražka za hodnotnější přirovnání. Je dobře, že je blbé jak prase, protože kdyby bylo chytré jak prase a dozvědělo se, co si o něm lidé říkají, dostalo by z toho depresi jak prase, a ani fakt, že má svůj vlastní chemický prvek − totiž praseodym − by ho z ní nedokázalo vyprastit. Proti jeho prasečí vůli ho lidé neustále berou do úst s takovou lehkostí, že si často ani neuvědomují, že mají v puse prase. Na sklonku svého špinavého, smradlavého, tlustého, hnusného, blbého atd. života je prase zabito, rozemleto, naplněno do vlastních střev a zabalené v igelitu prodáváno v supermarketech coby výběrová lahůdka. Nato je zakoupeno zákazníkem a následně vzato do úst naposledy. Pokud ho zákazník při vaření nezprasí a ono nepopraská, pochutná si na něm jak prase.

Jenže já bych vás málem připravil o konec celého příběhu, napínavého jak prase. Tak tedy ten hubenější se do vody nakonec taky odvážil a nechal už prasata na pokoji. Prohodil sice ještě několik slov, ale ta neměla se zvířaty nic společného. Vztahovala se k jeho kamarádovi a zároveň k zcela nelékařským názvům některých částí lidského těla a jejich výměškům. Mezi vlny postupoval zprvu pomalu, a když mu voda začala smáčet plavky, rychle do ní vnikl. Byla studená, a tak u toho řval jak kráva, tedy vlastně prase.

* na Moravě „sviňa“

Úvod do kroužkování lidí

Vypuklo nám ideální téma pro fejeton, konkrétně nový školní rok, což znamená, že si teď každý žblabuňka bude brát do úst státní maturity, Komenského a Rámcový vzdělávací program, takže já raději zpracuji jiný, čím dál tím závažnější problém: kroužkování lidí. V září se totiž lidé hlásí do zájmových kroužků, aby se tam naučili mít talent.

Současná doba trpí nadbytkem lidí, kteří nevědí, co se sebou. Každý správný moderní člověk sedí celý den za počítačem, zcela neztotožněn se svou prací, aby pak s odchodem z kanceláře, co motýl vylíhnuvší se z kukly, dal plně vyniknout pestrobarevným křídlům svého talentu a nalepil ublemcaný ubrousek s obrázkem běžícího koně na květináč z polystyrénu. Říká se tomu „decoupage“ a určitě už vám to někdo dal k Vánocům.

Decoupage čili „ubrousková technika“ je ovšem jen jednou z možností, jak projevit svůj skrytý talent a vyrobit si umění svépomocí. Můžete taky například kreslit pravou mozkovou hemisférou. Tou kreslí lidé, co neumějí kreslit normálně tužkou. V kurzu kresby mozkem se dozvíte, že máte v hlavě zajímavou věc a že když nakreslíte Helenu Vondráčkovou vzhůru nohama, bude její portrét fakt podobný Heleně Vondráčkové, i když trochu jako by byla na masáži obličeje ve výběhu zfetovaných nosorožců.

Jsou-li vašim výtvarným pudům dva rozměry málo, přihlašte se do kroužku keramiky, kde se vyřádíte ve 3D. Tady můžete svým keramickým andělům lisovat vlasy lisem na česnek až do alelujá nebo alespoň do té doby, dokud se z toho váš akademií odchovaný učitel nezblázní. Do keramického ateliéru můžete navíc vzít i svá dítka – z hlíny vám vymodelují žížal a sněhuláků, kolik jich jen vaše police unesou, a své snahy korunují výrobou popelníku s krtečkem o rozměrech a váze kráčejícího rypadla.

Umění ale nemusí být jen výtvarné. Například kurzy orientálních tanců nalézají krásu i v prostém pohybu. Většina lidí nosí svůj rosolovitý pupek se stejnou pýchou jako Quasimodo svůj hrb, ovšem lekce břišního tance dokázaly i ženám, zvícím Buda Spencera (případně Buda Spencera a Terrence Hilla dohromady) vsugerovat myšlenku, že pupík je nejerotičtější část ženského těla. Teď už jen zbývá to vsugerovat mužům. Jako muž bych rád upozornil, že orientálním tancem se jim to nepodaří.

Anebo kurzy zpěvu! Zpívání je uvolňující pocit, který ze současné moderní civilizace prakticky vymizel. Většina z nás umí zazpívat jenom Family Frost a hymnu. A přitom se věnovat hudbě může skutečně každý! Znám hudební kroužky, do nichž může podepsat přihlášku i právě narozené nemluvně (nekecám), přičemž bude následně nuceno vystupovat na vánoční akademii. Jen nevím, jestli jako účinkující nebo jako nástroj.

To u kurzů angličtiny pro kojence je to alespoň jasné. Jazykově vybavená nemluvňata si mohou se svými mezinárodními kolegy vyměňovat informace o nejnovějších trendech v sání mléka a vypuzování výkalů.

Pořadatelé rozličných kurzů nezapomínají ani na starší generaci. Vaši babičku, která si už leccos plete, můžete přihlásit na pletení košíků, zatímco dědečka uklidíte na PC kurz, kde se vám na stará kolena naučí chytit myš a zavirovat počítač.

Zajímavých kroužků, na nichž se vám může vyskytnout talent, je zkrátka spousta. Protože je náš časopis zaměřen kulturně, nezmiňuji se o kroužcích sportovních, ačkoli jejich oblíbenost je možná ještě větší než těch kulturních. Ambiciózní rodiče si v Blesku přečtou něco o platech fotbalistů a pak pošlou svého chlapce do fotbalu ihned poté, co se naučí kopat v lese do prašivek. A jsou i násilnější sporty! Jednou jsem zaslechl o matce, která své čerstvě narozené miminko poslala do baby boxu.

Pokud se vám můj článek zdál krutý, špatný a napsaný zcela bez talentu, pak vězte, že jsem ho psal pravou mozkovou hemisférou a celou dobu si u toho zpíval Family Frost.

Fenomén hapina

Tak jako zkřížením hotelu a vojenské posádky vznikne veřejný dům, zkřížením rovného terénu a široké zlodějské základny vznikne hapina: dopravní prostředek dostatečně nevzhledný, aby nelákal zloděje, a zároveň dostatečně funkční, aby byl dopravní. Alespoň na rovině. Hapina se dále vyznačuje tím, že rachtá a  létají z ní šrouby.

Hapina je díky přívětivosti placatého terénu čistě českobudějovickým fenoménem, takže nebudějovičtí se mylně domnívají, že hapina je jízdní kolo. Není. Jde o zpravidla o  pohrobka hned několika bicyklů, z jejichž ostatků vznikl stroj zcela nový, mnohdy o netušených a nevídaných jízdních vlastnostech, nemluvě o vlastnostech vizuálních a akustických. Často má hapina pouze jízdní vlastnosti, brzdné ne.

I majitelé hapin se od majitelů jízdích kol liší: zatímco bicyklista je na hlavě vybaven helmou a tělo mu pokrývá moira, v  níž vypadá jako kříženec Vlastimila Harapese a reklamní kampaně, hapinista má na nohou kolíčky, v jedné ruce sedmikilový nákup, ve druhé dvoumetrové prkno a na krku pneumatiku. Bicyklisté se vyskytují zejména ve volné přírodě, na cyklostezkách a v drsném terénu, hapinisté pak uprostřed šestiproudých silnic, prodírají se davy na chodnících, kodrcají se v protisměru na kočičích hlavách nebo bez osvětlení tápají tmou.

Hapinu od jízdního kola odlišuje počet částí, které z ní už odpadly. Když vám z kola sama ulítne první odrazka, pak je nemocné cykloleprou a od kola k hapině již není cesty zpět. Součásti odpadávají většinou v tomto pořadí: odrazky, světlo, nosič, řetěz, sedlo, blatníky, šlapky, přední kolo, majitel, přehazovačka a zadní kolo. Nakonec vždy zůstává zvonek.

V marné snaze předělat své hapiny zpět v jízdní kola je jejich majitelé namísto oprav tuningují nejrůznějšími způsoby: chlupatými dráty, izolepou či kobercovou páskou kolem řidítek, drsnými samolepkami na rámu, pískacími kačenkami namísto zvonků, pletenými košíčky na nosičích či alespoň originálním barevným provedením, které koketuje na jedné straně s metafyzickou barevností maleb Marka Rothka a na té druhé s rozjásaností Michala Davida a Vesmírných lidí.

Pokud jste majiteli nepojízdné hapiny, nezoufejte: kombinací funkčních částí jiných hapin můžete vyrobit hapinu novou, tedy jakousi metahapinu. Apropó, nemáte někdo funkční zadní blatník na starého favorita? V servisu mi řekli, že se už dvacet let nevyrábí. Rád bych ho s vámi vyměnil za zvonek.

Víceúčelový fejeton
k vodě a ohni

Pokud si tento článek čtete u vody, udělali jste mi právě velikou radost. Poté, co jsme měli červen v dubnu, červenec v květnu a duben v červnu, jeví se mi jako čiré hazardérství psát na prázdniny článek o koupání. Fejetonista je však občas nucen podstoupit riziko, že se tématem utne a že letní počasí bude spíš než k vodním hrátkám svádět k úvahám o globálních klimatických změnách. Hledaje tedy záložní téma pro letní fejeton, chytrácky jsem se pojistil ohněm, neboť voda a táborák patří k létu stejně jako nabubřelost a hulvátsví k české politice.

Ať už je ale počasí jakékoli, stejně vám budou v létě všechny obchody vnucovat všechny možné pomůcky a podpůrné prostředky pro koupání, a to za pomoci letáků s rozesmátými polonahými lidmi, co leží pod palmami vedle obrovských opalovacích krémů a říkají věci jako „Tady jsem člověkem“ a „Vodě rezistentní“.

Ačkoli to není vidět, ti lidé na letácích se ve skutečnosti koupou. Koupání se provádí tak, že ležíte někde u vody – ležíte, protože u vody se nikdy nesedí, vždycky se leží. U ohně se naopak vždycky sedí a nikdy neleží; tak už to mají ty živly rozdělené. Společné mají naopak to, že vodou i ohněm se dá topit.

Většina lidí se k vodě ovšem nechodí topit, ale potit. Potit se lze i u ohně, ale lidé se raději potí u vody. Lidé se sice u vody potí, ale říkají, že se opalují. Opalovat se lze i u ohně, ale lidé se raději opalují u vody. U vody se lidé opalují dobrovolně, u ohně nedobrovolně. Když chtějí snížit pravděpodobnost, že se spálí, tak se lidé u vody namažou. Když se lidé namažou u ohně, tak se riziko, že se spálí, naopak zvýší.

Kromě čtení se toho u vody nedá mnoho dělat − nepočítáme-li opalování, které se ovšem dělá samo. Výjimku tvoří jedině rybáři a pohlavně nadržení. V tomto ohledu je podivuhodné, kam až dokáže zajít lidská odvaha − mnozí dokonce ani nehledají skrytá místa, v nichž jsou beztak jejich vášní nabitá těla identifikovatelná podle chvějícího se křovíčka; roztoužené jedince je často možné zahlédnout i na plném slunci a na odiv ostatním! Ano, je neuvěřitelné, že někteří občané dokáží dát průchod svým vášním takhle nestydatě a na očích veřejnosti rybařit i bez rybářské povolenky.

Ať už jste šli k vodě lovit nebo ne, jistě jste si vzali sluneční brýle. Jde o nepostradatelnou pomůcku, kterou muži používají k tomu, aby utajili své chlípné pohledy na obnažená těla ve svém okolí a ženy k tomu, aby utajily fakt, že kontrolují, kolik chlípných pohledů ještě dokáží přilákat. Mnoho lidí si navíc myslí, že když už vyvalí svou nevzhlednou fýsis na odiv ostatním, nikdo je za brýlemi nepozná. Tyhle lidi nejlépe poznáte právě podle jejich brýlí.

Ne všichni se ale za svá těla stydí. Pro takové jsou určeny tzv. nudapláže. Nudapláž je jediná pláž, kde se nenudíte. Ostatně, vždyť nahota je něco naprosto přirozeného! Lidé by měli častěji chodit na nudapláže. Je to osvobozující, zábavné a poučné; když ne pro vás, tak pro ostatní. Myslím, že na nudaplážích by se daly pořádat bezvadné podnikové večírky. Hned by každému bylo jasné, co si jejich šéf svým drahým vozem a arogantním chováním v práci ve skutečnosti kompenzuje.

Zatím jsem nezmínil věc, kvůli které lidé údajně jezdí k vodě: vodu. Přechod z vyhřáté deky do studené vody není snadný a provádí se tzv. osmělováním. Osmělování se do studené vody je jako svádění krásné ženy: člověk se k ní nejprve přiblíží, pak zkusí, jestli má vůbec cenu pokračovat dál, následuje zatahování břicha a tanečky. Když je v tom člověk až po pás, začne přešlapovat na místě. Nastává rozhodný okamžik: buď jde od toho (a namlouvá si, že mu to takhle vlastně stačí) nebo do toho (a riskuje, že se v tom pořádně vykoupe, že bude plavat nebo že se v tom dokonce utopí). No a když to má všechno za sebou, tak sice vypadá jak zmoklá slepice, ale tváří se jako vítěz. K výše uvedenému postupu nedochází, když je vlažná a nebo dokonce teplá. To se pak do ní člověku kolikrát ani nechce.

Výše uvedený proces ale podstoupí jen zlomek odvážlivců. Většina lidí zůstává v bezpečné vzdálenosti svých dek a o vodě jen žvaní. Vypráví si, že už na to nemají věk, že voda je příliš studená, příliš špinavá nebo zkrátka příliš mokrá, než aby do ní lezli.

Zatímco polehávání u vody bývá nezřídka (ne)činností individualistickou, letní táborák si je schopen na zahrádce udělat sám pro sebe jen opravdu zarytý vlk-samotář. Večerní oheň je totiž společenský rituál, jemuž předchází dlouhá příprava, srovnatelná s japonským čajovým obřadem. Muži nanosí a nasekají dřevo, nařežou pruty, postaví hranici, přikutálejí soudek piva, připraví buřty a zapálí oheň jednou sirkou, zatímco ženy slavnost opékání zdržují přípravou krájených okurek, salátů, paprik a podobných hnusárniček, které táborák znesvěcují zdravotním nádechem. Někteří lidé se na posvátný večerní oheň dokonce připravují už odpoledne během opalování – v podvečer jsou z nich slušní rudokožci.

Příslušníci kmene, posedávající kolem táborajícího plápoláku, posilují družbu za pomoci kolujících lahví a krabic s ohnivou vodou a popotahováním z jointa míru. Díky tomu má zábava u ohně několik postupně klesajících úrovní:

1. Volná konverzace

2. Vyprávění historek ze života

3. Vyprávění historek ze života našich známých

4. Vyprávění vtipů

5. Vyprávění takových těch nekonečných vtipů bez pointy

6. Tiché zadumání, pokročilá opilost, bezvědomí

7. Trampské písně

Když jsou na břehu Niagáry konečně dolouskány všechny buráky a kopne se do tý bedny, plamen se zháší vodou z říčky a pokud se nepoperou nožem nebo sekerou, tak jdou všechny ovečky dávno spát. Po dlouhé noci však zpravidla nenásleduje tulácký ráno, natož rosa na kolejích, ale kocovina, brufen a panthenol. Zatímco za oknem zuří léto, my se můžeme v posteli radovat, že nechytíme klíště.

Věřím, že stejně jako já si ani vy letos vodu a oheň, ty dvě tradiční součástky léta, nedokážete odpustit. Samozřejmě, že pouze v případě, že o prázdninách bude alespoň květen a ne březen nebo listopad.

Honza Flaška

P.S.: Na přání autora byl tento fejeton vytištěn na ekologickém recyklovaném papíře, při jehož výrobě nebyl použit chlor. Po přečtení fejetonu u vody je tedy možné jej použít na podpal posvátného ohně. Když to nechytne, polejte ho trochu ředidlem.

O chlebíčcích a lidech

Dovolte mi, abych všem, kdo nechodí na vernisáže, vysvětlil, co to vernisáž je: jde o vynález, určený ke slavnostní masáži ega výtvarného umělce. Zatímco divadlo, kino či koncert dokáží během pár hodin uvést do varu několik stovek diváků najednou, na umělcovy výplody se lidé do galerie courají zpravidla frekvencí 1–2 ks/den. Vernisáž tento rozpor napravuje tím, že v určeném místě a čase srotí všechny, co si chtějí na autora šáhnout a  ještě se s ním před jeho veledíly i vyfotit. Nejúspěšnější v  tomto směru bývají vernisáže mladých pohledných autorek. Kromě povinného občerstvení dodávají vernisáži slávu a lesk zejména návštěvníci, které lze rozčtvrtit na tyto odrůdy:

1) rodiče, případně děti autora, kteří přišli z povinnosti, pomáhat s organizací a občerstvením. Říkají věty typu „Jsme na tebe opravdu hrdí.“ a „Kam přijdou ty prázdný tácky?“

2) kamarádi autora, kteří se přišli dobrovolně zdarma najíst. Prohlašují, že vystavená díla jsou „fakt hustý“ a „Kam se na tebe hrabe umělec XY, i když jsou ho plný noviny.“

3) tzv. vernisážoví lidé, což je zvláštní tlupa lidí, kteří se chodí na vernisáže − na všechny vernisáže, které existují − zdarma najíst. Již během úvodního slova hypnotizují chlebíčky, vedle nichž celou dobu sedí, a když odejdou, znamená to, že víno došlo. Interval vernisáží v běžném městě (min. dvě až tři do týdne) jim zároveň zaručuje přežití (=15 chlebíčků a čtyři sklenice vína na tři dny a osobu). Občas se snaží zavést odbornou diskusi („A to jste namaloval všecko sám?“). Tito lidé jsou poté v recenzích nazýváni „širokou veřejností“.

4) zástupci instituce, kde se výstava koná − jejich typickou otázkou na vystavujícího umělce je „Do kolika to tu ještě tak vidíte?“, přičemž nervózně pokukují na hodinky a  chrastí klíči.

Kromě jídla a výše zmíněných návštěvníků jsou na vernisážích občas k vidění i dobré obrazy (takové to velké obdélníkové, co visí na stěně), fotografie (asi znáte z Blesku), sochy (asi znáte z parků), asambláže (to je, když slepíte lepidlem neslepitelné a omotáte to izolačkou) nebo instalace (to je, když přivezete do vydezinfikované galerie hnůj a zářivky a celé to zapojíte do zásuvky).

Závěrem svého traktátu bych rád apeloval na všechny pořadatele vernisáží, aby rozšířili svůj jídelníček − myslím si, že bychom si my, široká veřejnost, zasloužili občas hypnotizovat i něco jiného než chlebíčky.

Poslední rituál

„COŽE? Tys rozčtvrtil vlastní matku?!“ vykřikla babička.

Tedy nevykřikla, ale znělo to tak. Ve skutečnosti vykřikla: „COŽE? Ty si nedáš kafíčko?!“, ale tón byl stejný. „Proč si ho nedáš?“ vyštěkla. „Ve čtyři hodiny si vždycky dáváš kafe!“

Stál jsem proti ní úplně bezbranný. Byla pravda, že jsem si s ní tou dobou dával kafíčko. „Já už měl kafe v práci,“ vysvětloval jsem provinile.

„Tak tys už měl kafe?!“ zalapala po dechu. „A tos na mě nepočkal?!“

Chtělo se mi plakat.

Té noci jsem nemohl usnout; ne proto, že by mne hryzalo svědomí hnusného sobce, ale proto, že jsem nakonec kafíčko nedokázal odmítnout a před spaním jsem jich měl v sobě šest.

Babička se nemodlí a do kostela nechodí: Bůh pro ni není žádná jistota, protože se nedá koupit v Penny Marketu. Zato na její kafíčko ve čtyři je stejný spoleh jako na to, že když snížíte daň milionářům, začnou jako první brblat důchodci.

Jsme národ neznabohů a přesto každý z nás cítí, že se potřebuje v denním shonu zastavit, zanechat běžných starostí a hledat něco víc, pozvednout zrak kamsi vzhůru, nad marné pinožení všedního života. Všechny tyto funkce zastává právě kafíčko, onen poslední rituál, který nám zbyl.

Kafíčkové posezení je každodenní zastávkou na naší životní pouti. Mívá přesně určený začátek (např. „za tři minuty tři čtvrtě na čtyři“, „až nám slehne“, „až se nám přestane chtít pracovat“) a neurčité trvání. Kafíčko je v našem denním programu natolik zakořeněné, že nám v něm může zabránit jedině nějaká strašlivá událost − například smrt, Marťani nebo to, že dojde káva.

V některých rodinných klanech je kafíčkový rituál zakořeněný tak, že se jejich členové raději vzájemně vyvraždí, než by si odpustili domácí pohodičku. „Bude to mít studený a to jsem mu říkala už před půlhodinou, že tu má kafe,“ posteskne si maminka, která u svého šálku marně čeká na tatínka. Ten byl celé dopoledne na úřadech, odpoledne jede za zákazníkem a přestože má teď celých čtyřicet minut na to, aby sehnal nějaké těsnění, opravil tekoucí záchod, dokončil zakázku, odpověděl na maily, vytiskl fakturu, odblešil leonbergera, vyřídil pět telefonátů, vyluxoval auto a dojel pro benzín, odmítá si udělat čas na kafíčko! Není divu, že žije v takovém stresu!

Jsou samozřejmě i lidé, pro které je káva pouhým spánkem v prášku; zvláště studenti trpí podivuhodnou vírou, že jde o elixír, díky němuž se lze naučit přes noc šestisetstránkový slovník středověké mandarínštiny. Většina z nás však chápe posvátnost kávy; někteří dokonce denně navštěvujeme chrámy tomuto nápoji zasvěcené, totiž kavárny.

Kavárny jsou dvojího druhu: kuřácké a nekuřácké. Kuřácké kavárny mají tu výhodu, že v nich milovníci rakoviny mohou popustit uzdu své vášni; na těch ostatních ulpí vůně nádražní restaurace s buketem zmoklých vajglů.

Není účinnějšího antikoncepčního prostředku, než je káva vypitá v nekuřácké kavárně. Nekuřácké kavárny jsou totiž většinou narvány odětěnými matkami, které usedly k šálkům, aby je vůně espressa vytrhla z věčného koloběhu plen, postýlek a koupání. Tuto vzácnou chvilku jim rozhodně nemůže zkazit něco tak všedního, jako je jejich řvoucí capart, zvrhávající na sebe z vašeho stolu žhavé předměty s ostrými hranami. Vsadím se, že očistec vypadá jako jedna obrovská nekuřácká kavárna, kde jste jediní dospělí a žádné z dětí není vaše.

(A na tuhle ukázku předpeklí budou ti haranti po létech sentimentálně vzpomínat jako na nejkrásnější část svého bezstarostného dětství!)

Vraťme se však k nápoji, kolem něhož se vše točí. Existuje nepřeberné množství způsobů, jak kávu připravit a všechny se jmenují italsky. Italové jsou neobyčejně žvanivý národ, který vám dokáže prodat pizzu, kolínka a kafe pod sedmi tisíci různých názvů. A já jsem tu proto, abych vám pomohl v nich orientovat.

Tradičním českým nápojem je turek. Zlí jazykové a jiní znalci kávy tvrdí, že český turek je zneuctěním kávy, že se zalitím mletých zrnek vroucí vodou uvolňuje do kávy všechno zlo světa včetně íránského jaderného programu a že ne nadarmo Turci do Evropské unie nepatří. Namísto turka vám doporučí ochutnat ristretto. Ristretto je něžňoučký šáleček pro panenky do půlky naplněný roztavenou pneumatikou. Pro našince je daleko snesitelnější caffé macchiato, což znamená „poznačená káva“. Jde o šálek kávy se lžičkou mléka a účtenkou, podle níž ta lžička mléka stojí deset korun. Naproti tomu latte macchiato je vlastně mlékem, v němž si někdo opláchnul lžičku od kávy. Ovšem největší pochoutkou, kterou by si neměl nechat ujít žádný milov–

Omlouvám se. Vím, že by se fejeton neměl přerušovat uprostřed slova, ale protože je za tři minuty tři čtvrtě na čtyři, musím na kafíčko.

Z deníčku prasete:
Teorie nepořádku

Doufám, že jste si, stejně jako já, vědomi toho, že akceptovatelnost stupně entropie rozmístění objektů v přirozeném habitatu člověka je čistě subjektivním kritériem hodnotitele. Pokud si to totiž neuvědomujete, budete mě, jako většina lidí, považovat za prase.

Pro návštěvníka mého bytu je totiž ohromně snadné vlézt mi do pokoje bez předchozího ohlášení a vykřiknout: „No ty tu máš ale bordel jak v tanku!“ Návštěva přitom většinou ani nespecifikuje, kterou vrstvu má na mysli.

Nejsem na návštěvy zvyklý a pokud se někdo neohlásí písemně měsíc předem, nejsem schopen dosáhnout stavu, který by dokázal běžný člověk označit jako pořádek. Běžným člověkem mám na mysli člověka, neseznámeného s mou teorií uspořádání věcí. Dovolte mi proto, abych vás s ní teď seznámil.

Vznik nepořádku

Jak vlastně takový binec vzniká? Rozhodně ho nevytváříme záměrně. Sem tam odložíme hrneček s lógrem, do něj zapomenutou žvýkačku, pár papírků, přes něj přehodíme nějaké to lejstro, na něj hrníček s instantní polévkou, kterou pak přikryjeme cédéčkem, na něj přijde dopis od banky, kartáček na zuby, časopis, náčrtník, použitý kapesníček a žvýkačka a − voila − svinčík je na světě.

A přitom − lze snad jednotlivé části bordelu nazvat bordelem? Nikoli! Vezmeme-li každou z výše jmenovaných věcí samostatně, jde vlastně o pořádek. Z toho plyne, že nepořádek je pouze tvořen přílišným množstvím pořádku.

Struktura nepořádku

Podobně jako diamant a tuha jsou různými strukturami téhož materiálu − totiž uhlíku − jsou pořádek a nepořádek jen rozdílnými strukturami téže matérie. Pořádek je tvořen stejnými věcmi jako nepořádek, rozdíl je pouze v uspořádání. Jsem přesvědčen o tom, že pořádek je pouze nepořádek, uspořádaný do pravých úhlů. Ověřme si to pokusem:

Autentický mužský pracovní stůl před uspořádáním věcí do pravých úhlů

Tentýž pracovní stůl po uspořádání věcí do pravých úhlů

Výsledek je, myslím, jasný na první pohled.

Funkce nepořádku

Stejně jako mají diamant i tuha svá specifická použití, tak i  pořádek a nepořádek mají různé funkce.

Pořádek je například vhodný do katalogů, pro hodnotící komise a cizí návštěvy. Pořádek svádí k tomu, aby byl obratem ruky proměněn v nepořádek. Pořádek je totiž ze své podstaty neměnný. Pořádek neinspiruje.

Naproti tomu je nepořádek určen k tomu, aby byl využíván, aby se v něm žilo, pracovalo, spalo a hledalo. Nepořádek svádí k dobrodružství. K činnosti. K životu. Nepořádek inspiruje.

(Uvedu příklad: Šel jsem do sklepa pro brambory, abych si je uvařil. Nemohl jsem je najít, protože se ukrývaly za prádelním hrncem, v němž byly uchovány staré kozačky a sádra. Když jsem je našel, zjistil jsem, že brambory za hrncem vyklíčily tak, že bych s nimi mohl hrát loutkové divadlo. Vidíte? Inspirace byla tady! Výsledkem této inspirace je teorie, kterou právě čtete.)

Rozdíly v chápání prostorového uspořádání věcí

Už tedy víme, že nepořádek a pořádek jsou tatáž věc. Každý člověk má ale hranici mezi chápáním pořádku a bince někde jinde.

Například přijdete na návštěvu. „Omlouvám se, ale mám tu hroznej bordel,“ řekne vám hostitelka. Nahlédnete do pokoje a najdete ten nejdokonalejší pořádek, jaký jste kdy viděli. Na koberci ani smítko, křesla mají čerstvě vyprané potahy, poličky se lesknou, všechno voní saponáty a v televizi jde Křesťanský magazín. Dokonce i moucha, která poletuje kolem lustru, má své jméno, vyčesaný kožíšek a v koutě pokoje svou misku. A v tu chvíli si řeknete: „Kde je ten slibovaný nepořádek?“ a zapřisáhnete se, že hostitelku pro jistotu nikdy nepozvete k  sobě do bytu, o němž jste si až dosud mysleli, že je uklizený.

Rozdíl v chápání toho, co je pořádek, je také patrný mezi muži a ženami. Zatímco ženy považují za pořádek vynesený koš, umyté nádobí, vyžehlené prádlo atd. atp., muži ví, že čas, strávený luxováním lze věnovat užitečnější činnosti, například rovnání cédéček podle abecedy. Ženským ideálem je přisoudit pevná místa pomíjivosti, tedy předmětům, jež bereme do rukou denně (tedy činnost vpravdě sisyfovská). Mužský ideál pořádku se naproti tomu jistým způsobem dotýká věčnosti − je jím například dokonale uspořádaná a vyleštěná sbírka historických vodoměrů (mezi hnijícími zbytky jídla).

Nesmíme si ovšem nepořádek plést s chaosem. Nepořádek je systém věcí, jež si našly svá místa přirozenou cestou, jejichž polohu jsme neznásilnili jejich umístěním na jim nepřirozená místa (např. kávový šálek do dřezu − upřímně, kdo z vás pije kávu nad dřezem?). Nepořádek je stav, v němž se vyznáme a vyhovuje nám. Naproti tomu když si uděláme v nepořádku nepořádek, získává tento novou dimenzi a nastává období chaosu. Ten je však vyhrazen šílencům a géniům a já proto nebudu ve svém výkladu dál pokračovat, abyste z mé teorie neměli v hlavě chaos hned od začátku.

Závěrem

Rád vám však detaily osvětlím nad sklenkou vína u sebe doma. Nyní, když už o mé teorii nepořádku něco víte, mohu vás k sobě domů s klidným srdcem pozvat. Jenom vás, než vejdete, upozorním, že mám uvnitř děsně útulno.

Pozn.: Autorem fotografií je Michaela Vachová, autorem a majitelem nepořádku její bratr.

Jak jsem slavil stáří

(fejeton s testem ZDARMA)

Existují jisté neklamné známky toho, že stárnete. Jednou z nich je, že vám někdo řekne „Ty vole, ty už seš starej!“

Přesně to se mi totiž letos stalo. Své třicáté narozeniny jsem si jaksepatří užil: Seděl jsem sám doma a díval se z okna, jak celý den usilovně prší. Až úplně večer pršet přestalo a na oblohu vyšlo slunce, které okamžitě zapadlo. Myslím, že to bylo znamení.

Na frázi „Všechno nejlepší“ jsem všem zarputile odpovídal „už mám za sebou“. Lidé, kteří útrpně shlížeji na mé stáří, mě konejší, že člověk je pouze tak starý, na kolik se cítí, ale moc to nepomáhá. Já se cítím na čtyřista let.

Je ale fakt, že vyšší věk má i své výhody. Například můžete nadávat na mládež, aniž byste se museli stydět, že jste mládež. Také jste zkušenější než mládež, přičemž „zkušenost“ definujeme jako „víc zbytečně promarněného života, než stihla promarnit mládež“.

Stařecky se belhaje po městě (na kole) jsem včera v obchodě zahlédl knihu „Jak přežít třicítku“. Otevřel jsem ji a byla plná svrasklých žen, pěstujících jógu, a rad, jak jíst zeleninu a na noc si rozmatlávat po obličeji jogurt. Asi tak půlka knihy byla věnována tomu, jak vhodným oblečením zakrýt nechutně vypadající tělo. Očividně to byla kniha pro ženy − muži-třicátníci mají úplně jiné starosti než se zeleninou − například s alimenty, s vráskami v obličeji nebo s tloušťkou. Zavřel jsem tedy knihu „Jak přežít třicítku“ s tím, že třicítku, která takovéhle věci čte, bych asi nepřežil; nejspíš bych ji zabil.

Nebýt takovýchhle knih, člověk by si ani neuvědomil, že stárne. Sám si připadá vlastně pořád stejně starý. Svůj věk si daleko víc uvědomuje podle věcí kolem sebe, které stárnou s ním. Třeba takové zrcadlo.

Protože často člověk zapomíná, že je starý, a chová se jako debil (čti: jako sedmnáctiletý), sepsal jsem malý test, který vám napoví, zda jste mladí nebo ne. Výsledku tohoto testu byste měli přizpůsobit i své chování. Nechcete přece, aby se vám stalo něco tak strašně trapného, že ještě ve třiceti budete jezdit na kolečkových bruslích.

1. Co obsahuje vaše KPZ (Krabička poslední záchrany)?
a) Svíčku, pětikorunu, provázek, zavírací špendlík, zápalky a škrtátko, jehlu a nit (1 bod)
b) Zrcátko, voňavku, rtěnku, šminky proti uhrům (2 body)
c) Mobilní telefon a kondomy (3 body)
d) Ibalgin, Paralen, Nurofen, Valetol, Dinisan, Endiaron, Anopyrin, Diastabol, Eglymad, Glimepirid (6 bodů)
e) Číslo na záchranku a vlastní adresu (8 bodů)

2. Jak se staráte o svou postavu?
a) Snažíte se udržet si štíhlou postavu (2 body)
b) Snažíte se udržet si alespoň takovou postavu, jakou máte (3 body)
c) Snažíte se udržet si postavu v rámci hranic státu, v němž právě přebýváte (6 bodů)

3. Jaký dárek by vám udělal největší radost?
a) Permanentka do akvaparku s atrakcemi (1 bod)
b) Permanentka do fitcentra (2 body)
c) Permanentka na masáže (3 body)
d) Permanentka na liposukci (6 bodů)

4. Když se díváte na film, tak:
a) z něj nic nemáte, protože v kině sledujete objímající se dvojice, kterým závidíte (1 bod)
b) z něj nic nemáte, proože se v kině objímáte s člověkem, s nímž jste přišli (2 body)
c) z něj nic nemáte, protože v kině sledujete objímající se dvojice a proklínáte je, že vás ruší (4 body)
d) z něj nic nemáte, protože u televize vždycky usnete (6 bodů)

5. Vlasy si barvíte:
a) protože hrajete ve školním představení muchomůrku červenou (1 bod)
b) protože chcete naštvat rodiče (2 body)
c) protože chcete změnu (3 body)
d) protože musíte (6 bodů)

6. U jídla vás zajímá:
a) jestli je sladké (1 bod)
b) jestli je zdravé (2 body)
c) jakou má kalorickou hodnotu (3 body)
d) jaký je na něj recept (5 bodů)
e) jestli se musí kousat (6 bodů)

Výsledek:
Máte-li více než 25 bodů, nejezděte na kolečkových bruslích. Jste staří. Dobře se podívejte, co dělá dnešní mládež, a nic z toho nedělejte. Jste-li žena, měla byste možná přehodnotit výběr partnera. Vaším ideálním partnerem už by neměl být o dvacet let starší zkušený muž, neboť takový by byl buď zcela impotentní, nebo zcela mrtvý. Jste-li muž, vaším ideálem je i nadále o dvacet a více let mladší žena, ale už se o žádnou takovou nepokoušejte. Práce na zahrádce či v dílně je stejně zábavná a mívá jistější výsledky.

Doufám, že vás můj test povzbudil a potěšil. Vidíte, že na stárnutí není všechno jen ošklivé! Kupříkladu může člověk ostatním radit a cítit se u toho dobře jako já teď. Ve svém věku se už necítím jako pitomec, když pronáším moudra jako „Člověk je jen tak starý, na kolik se cítí“. Koneckonců mám na určitou životní moudrost právo, když mi bude zanedlouho čtyřista jeden rok.

O čudliku

Kdyby se mě někdo zeptal, co bych si vzal na pustý ostrov, nerozmýšlel bych se. Vzal bych si svých šest nabíječek. Vybité věci by mi byly na pustém ostrově na nic.

Chci tím naznačit, že mám blízký vztah k technice, a to odmalička. Například už když mi bylo sedmnáct, pokoušel jsem se rozchodit rozbitý walkman. Uspěl jsem jen napůl, povedlo se mi ho rozšlapat.

Až o mnoho let později jsem pochopil, že k technice je potřeba přistupovat daleko šetrněji. Například když se rozbije složitý a drahý přístroj, je hloupost jej rozšlapat. Místo toho je třeba jej proklít a pak vyhodit do popelnice. Následně se koupí vylepšený nový model, který umí totéž co ten starý, ale má navíc funkce LKX a UGH+.

Stejně jako většina ostatních lidí jsem totiž fascinován novými funkcemi. Neustále nakupuji nové modely techniky proto, abych zakryl vlastní vrozenou zastaralost. Zatímco telefonuji přístrojem složitějším než moje babička, nechápu princip zářivky. Zato mám pocit, že jdu s dobou, protože můj telefon umí stahovat z internetu viry a porno.

Spotřebiče v domácnosti moderních lidí jsou čím dál tím chytřejší; jejich inteligence zhusta převyšuje inteligenci jejich uživatelů. Není daleko doba, kdy i mrazák bude mít vysokoškolský diplom. U státnic ho bude zkoušet pračka.

Obklopen inteligentními přístroji jsem prostě typickým moderním člověkem, čímž se odlišuji od jednoho mého známého, který má ještě doma gramofon.

Moderní lidé se rozdělují na moderní muže a moderní ženy. Přístup každého z nich k technice je odlišný. Moderního muže zajímá, že přístroj má OLED, SD, MMC, SBS, SRS WOW, WMA, OGG, ASF, MPG a DIVX − prostě čím víc zkratek, tím víc ho přístroj fascinuje. Naproti tomu moderní ženu už několik století zajímá, jestli je přístroj RŮŽOVÝ. Když chce nějaká reklama něco prodat ženám, přidá do obrázku kytičky a růžovou barvu, zatímco pro muže má připravenou půlstránku zkratek, z nichž devadesáti procentům muži sice nerozumí, ale i tak nad nimi projevují nadšení. Vsadím se s vámi, že i funkce přístroje „ČNV“; by je naplnila extází, i když to znamená „Čudlik Na Vypnutí“.

Samozřejmě, i mezi ženami jsou výjimky, které správně chápou, že růžová barva není nejpodstatnější vlastností přístroje. Minulý týden jsem se například dokázal s jednou takovou ženou dlouze a příjemně bavit na téma „WMA vs. OGG vs. MP3 s VBR na HDD vs. SD/MMC“. Náš rozhovor byl ukončen až slovy, že majitelka HDD MP3 s SBS a slotem pro SD nemůže pro transfer WMA a MP3 použít MMC, protože nemá takovou tu krabičku.

Počet zkratek v reklamě a v návodu se snaží navodit v moderním člověku dojem, že přístroj umí všechno. Zejména opravdičtí muži jsou takovými stroji fascinováni. A předchůdcem všech přístrojů, co umějí všechno, je švýcarský armádní nůž. Snem každého opravdického muže je mít manželku, která by se do jisté míry podobala švýcarskému armádnímu noži − tj. aby uměla všechno a sklapla, když je potřeba.

Švýcarský armádní nůž je jednou z nejdokonalejších věcí na světě, protože umí všechno, co muž potřebuje: otevřít pivo, konzervu a dloubat se v zubech. Teď mám samozřejmě na mysli opravdický švýcarský armádní nůž, ne takovou tu napodobeninu za 39 Kč − ta umí jen jedno, a to ohnout se a ulomit. Vím to, sám jsem si jich koupil už šest.

Při dokonalosti švýcarského armádního nože není divu, že každý opravdický muž má i několik těchto nástrojů. Jeden má v kůlně, další v pracovním stole, jiný v aktovce, pak jeden v batohu a další v autě a žádný z nich nepoužívá. Švýcarský nůž je totiž strašně báječná a hlavně příšerně drahá věc, takže se nesmí opotřebovat, protože by ho byla škoda. Místo toho opravdoví muži používají na všechno starý ulomený kuchyňský nůž, který umí úplně totéž, akorát se líp drží, protože nemá tak tlustou střenku.

No, a za léta technické revoluce vyvinuly hordy divokých odborníků, inspirovány klasickým armádním nožem, nejrůznější univerzální přístroje, kombinující fotoaparáty, baterky, telefony, přehrávače, rádia, videa, kalendáře, záznamníky, hodiny, budíky a diáře do jediné krabičky, jejíž celá funkčnost závisí na dvou vachrlatých tlačítkách. Jedno se už za měsíc ulomí, ale nevadí to, protože tou dobou už stejně týden nefunguje akumulátor.

Před deseti lety jedna britská agentura zjistila, že 80 procent lidí neumí nastavit hodiny na videorekordéru. Od té doby udělalo lidstvo veliký krok kupředu. Dnes už mají lidé daleko lepší přístroje s mnohem větším počtem funkcí, které neumějí nastavit, a to všechno pomocí dvou tlačítek.

Nutkání designérů nacpat 1 479 568 funkcí pod dvě tlačítka se ale neomezuje na kapesní přístroje. Poslední podobný stroj, se kterým jsem se setkal, byla naše hyperinteligentní elektrická trouba s hodinami a automatickým připalovačem jídla. V návodu byl zevrubně popsán postup práce s těmi dvěma tlačítky.

Asi za dvě hodiny jsem zjistil, že návod popisuje úplně jinou troubu. Za další dvě hodiny jsem rozpoznal, že je rozdíl, zda stisknu nejdřív levé a pak pravé tlačítko nebo opačně, že tlačítka lze stisknout krátce, dlouze, dvojmo a najednou v různých kombinacích pro různé funkce. Trouba se celou dobu podivně vypínala a zapínala, pekla a svítila a hučela a druhý den stálo v novinách, že ze severní Korey byly odpáleny rakety dlouhého doletu. Myslím, že Američani by měli uvalit potravinové sankce na firmu Gorenje.

Vzhledem k jejich přibývajícímu počtu věřím, že multifunkčním přístrojům s dvěma tlačítky a nenařiditelnými hodinami patří budoucnost. Protože nebudeme schopni je ovládat a budeme příliš slabí na to, abychom je rozšlapali, jednoho dne se inteligentní přístroje spiknou a rozpoutají nukleární válku. Nakonec všichni lidé umřou a vládu nad Zemí převezmou žehličky.

Co se mě týče, já se smrti nebojím. Jenom doufám, že se dostanu do nejnovějšího modelu nebe, kde budou mít LKX a UGH+ a nezapomenu si nabíječku.

Jde i o váš p.3n!5

Tento fejeton bude věnován památce
zástupce Vesmírných lidí na Zemi
Ivu A. Bendovi (až umře)

Kdykoli otevřu e-mail, pocítí někdo nutkání mi zvětšit penis. Mou schránku s neúprosnou pravidelností zaplňují zprávy od cizích lidí, kteří mi chtějí zvětšit pohlavní orgán na velikost atomové ponorky. Díky nim vím, že nejnovějším trendem v oboru zvětšování přirození (o němž se vždy mluví jako o pe-n.i su nebo o p.3n!5u) jsou zázračné náplasti, po nichž můj p.3n!5 poroste sám od sebe, podobně jako chlupy z nosu nebo daně. Dumal jsem nad tím, jak se dá zvětšit přirození pouze za pomoci náplasti, a napadl mě jediný způsob: přirození je nutno násilím natáhnout pěkně dolů podél stehna a na pár týdnů si jej přilepit k lýtku. Nechápu ale, proč k tomu objednávat drahou náplast z Ameriky, na tohle určitě stačí i lepící páska na koberce.

Stejně by mě zajímalo, jak všichni ti cizí lidé se jmény jako Olivier, Samantha nebo Natalie mohou vědět, že mám malý penis. Mně osobně si zatím nikdo nestěžoval a připadne mi tedy neslušné, pokud o tom psal Olivierovi. Nejsem na tom ale tak špatně. Olivier, Samantha a Natalie totiž píší nejen mně, ale i mým kamarádkám. Myslím si však, že odpovědi se od nich nedočkají. Kdybych byl žena a měl malý penis, určitě bych si ho nenechal zvětšit, natož pak lepící páskou na koberce.

Kromě rad na zvětšení mi mailem denně chodí spousta rad, jak udržet svého nově nabytého obříka v permanentní pohotovosti díky zázračným, zcela přírodním preparátům V1a.grA a C!ali5. Tyto informace mi chodí dokonce i teď v létě, kdy se na ulicích vyskytují spoře oděné ženy a člověk má problém spíš přesně opačný, zvlášť pokud je muž.

Dalšími pravidelnými novinkami, které mi zaplavují schránku, jsou skvělé nabídky, jak správně investovat. Na burze se prý dá pohádkově zbohatnout na akciích firem, co vyrábějí vodu v prášku a perpetuum mobile. (Nekecám, fakt na vodě v prášku!) (No ne, vážně nekecám!) (Tak dobře, tak kecám − ty firmy ve skutečnosti těží vodu ze vzduchu − ale to už si opravdu nevymýšlím.)

Pravidelně jsem také nucen seznamovat se s nabídkami firem, které nabízejí software Microsoft, Adobe a Corel, který je legální do doby, než na něj začnete chtít doklad o legálnosti. Firmy nabízejí Windows a Photoshop v ceně asi tak od dvou do devíti korun, což jsou částky zhruba stejně uvěřitelné jako to, že po požití nabízené jetelové pilulky budete schopni udržet své přirození zbytnělé do velikosti atomové ponorky v celodenní pohotovosti.

V této konkurenci jsou mi vysloveným zpestřením pravidelné německé reklamy na německé ručníky, německé ponožky a německé kalhotky. Německy umím docela bídně, takže vlastně jen hádám, že jde o německé ručníky, německé ponožky a německé kalhotky. Cosi německého to ale asi bude, i když je dost dobře možné, že ve skutečnosti mi i Gerhard chce něco zvětšit.

Při čtení všech těch mailů si představuji život jejich ideálního čtenáře: Ráno vstane, natáhne si německé kalhotky a odebere se na burzu vydělávat veliké peníze na vodě ze vzduchu. Namísto toho, aby si po práci zašel jako jiní lidé do kavárny, nechá si každý den na cestě domů zvětšit svůj p.3n!5 a celou noc jím ukojuje svou přítelkyni. Nad ránem zkontroluje ve Windows za dvě koruny nové nevyžádané reklamy, objedná si V1a.grU a C!ali5, načež se otře německým ručníkem, natáhne kalhotky a spěchá na burzu.

Kromě výše uvedených dopisů z cizích krajů mi pravidelně chodí i pravý český mail od Vesmírných lidí, zastoupených na zeměkouli Ivo A. Bendou a jeho hodně legračními webovými stránkami (http://www.vesmirni-lide.cz/). Vesmírní lidé mne v mailech nabádají: „Milujte se a mějte se rádi!“ Proto jsem si nejprve myslel, že maily Vesmírných lidí krásně zapadají mezi ty ostatní o pohlavních orgánech. Jednou mi ale Ivo A. Benda napsal, že bych měl ostatní milovat a mít rád „vyciťováním“ a ne nateklou atomovou ponorkou.

Protože jsem se jednoho dne zhroutil z odmítání všech těch báječných nabídek, rozhodl jsem se nastavit si v e-mailu tzv. spamový filtr. (Vložka pro lingvisticky zvídavé čtenáře: Slovo spam si v roce 1937 nechala patentovat americká potravinářská firma Hormel jako zkratku pro spiced ham, tedy ochucenou šunku, a proto se tak dnes zcela logicky říká nevyžádaným e-mailům.) Můj spamový filtr se překonal: jeho účinnost byla více než 300%! To se dá srovnat snad jedině se stachanovskými brigádami. Obrovská účinnost filtru se projevovala tak, že zahazoval pro jistotu úplně všechny maily, které mi kdo psal, s výjimkou řetězových dopisů. Stěžoval jsem si proto výrobcům filtru, ale nepřišla mi žádná odpověď. Počítám, že buď odfiltrovali oni můj mail nebo já ten jejich. Příště jim napíšu řetězový dopis.

Mezitím si budu zvykat na to, že mě každý den budou masírovat miliardy mailů a zesměšňovat velikost mého mužství a jeho funkce. Já se ale nedám, nepodlehnu jim a nic si zvětšit nedám. Počítám, že většina z vás je na tom podobně jako já a že se Olivierovi, Samanthě ani Nicole nepovede nás donutit si koupit jejich náplast nebo pilulky a vychovat z nás ideální čtenáře spamových mailů. Koneckonců řekněte sami − jak byste chtěli jít na burzu vydělávat jmění na vodě ze vzduchu, když byste si ani nemohli svůj p.3n!5 šestkrát omotat kolem pasu a zastrčit si ho do německé ponožky, neboť byste trpěli permanentní erekcí?

Zdravý život

Víte, co to jsou bílá zla? Bílá zla jsou to nejhorší, co vás může v životě potkat. Útočí na samou podstatu vašeho zdraví a vašeho života. Bílá zla jsou: pšeničná mouka, mléko a cukr. Ani vejce, která obsahují cholesterol, na tom nejsou o mnoho lépe. Dozvěděl jsem se to z jednoho časopisu o zdravé výživě, který jsem si četl, když jsem si dělal z mouky, mléka, cukru a vajec palačinky s čokoládovým krémem. Dál se v článku psalo, že čokoláda kazí zuby.

Úkolem časopisu o zdraví bylo očividně strašit lidi jen pouhým faktem, že žijí. Další článek se věnoval dentální hygieně a ukazoval fotografie chrupů (většinou bývalých), v nichž patrně proběhla atomová katastrofa nebo alespoň politická reforma. Autor článku pak dalekosáhle popisoval správné postupy údržby ústní dutiny, přičemž o tictacu nepadlo ani slovo. Vyrozuměl jsem, že ideálním kamarádem našich zubů je mezizubní kartáček a jeho manželka dentální nit.

Koupil jsem si oba. Nevím, zda jste měli někdy v ruce mezizubní kartáček, ale vyčistit si jím zuby je pěkně zdlouhavé. Je totiž hrozně maličký. Když jsem po půlhodině dorazil ke čtyřce vlevo nahoře a byl teprve v polovině čištění, začal jsem přemýšlet o tom, že dentální hygiena prováděná podle časopisu nám zabere většinu života, takže na konzumaci bílého zla už nám nezbyde čas a patrně umřeme dříve, než se nám stihnou zkazit zuby. Raději jsem se ale podíval do časopisu, zda něco nedělám špatně.

Samozřejmě dělal! Mezizubní kartáček totiž čistí otvory mezi zuby, zatímco na normální čištění poslouží běžný zubní kartáček! Otvory mezi zuby jsou vlastně díry a co chcete čistit na díře? Díra je vzduch a mezizubní kartáček je jen oblbovák na lidi.

Další článek časopisu se zabýval ovocem a zeleninou. Psali v něm, že kůra citrusových plodů je chemicky ošetřena, takže bychom si po oloupání pomeranče měli nejdřív umýt ruce savem, než se pustíme do dužniny. Jablka prý obsahují těžké kovy a hroznové víno je postříkané jedy. Ze všeho ovoce to ale nejvíc schytaly banány. Nejenže nemají žádnou vitaminózní hodnotu, ale navíc se dovážejí zelené, a aby vydržely, jsou po dobu transportu udržovány v prudce jedovatém oparu, aby se nezkazily − na to mají dost času v prodejně. Zelenina má v sobě zase fosfáty, rtuť, olovo, plíseň a kusy hlíny. Do baleného zboží přecházejí z igelitu různé karcinogenní látky.

Následující oddíl časopisu pojednával o zdravé stravě. Člověk by prý měl v zájmu svého zdraví denně sníst tolik ovoce a zeleniny, kolik sám váží. Zatímco jsem se živil koncentrovaným bílým zlem v podobě palačinek ze včerejška, dočetl jsem se, že pokud chceme žít zdravě, musíme jíst především syrovou zeleninu a jiné zdravé věci. Zdravé věci poznáme snadno podle toho, že chutnají hnusně, například tuřín. Vybavil jsem si při čtení naše vyzáblé zelené sousedy, zapřisáhlé vegetariány, kteří si celý rok vaří zelí, hrách a kapustu, načež se jako mátohy potácejí po domě, opírají se o zdi a trpí úpornou plynatostí. Také jsem si, pravda, vzpomněl na svého kulatého růžolícího dědu, fanouška sádla, uzenin a ovaru, kterému se podařilo zemřít časně po šedesátce s klobásou v ruce, a chvíli se rozhodoval, zda chci skončit raději jako on nebo jako naši sousedé opřen o stěnu. Rozhodování mne unavilo na těle, takže jsem si ještě přidal bílé zlo a namazal si ho hnědým zlem ve formě čokoládového krému s umělou příchutí.

Časopis o zdravém životě se dále věnoval chemickým přídavkům v potravinách. Dozvěděl jsem se, že to, co jsem mylně léta považoval za vitamíny (totiž např. jako je vitamín B_2, domníval jsem se, že i E 412 je vitamín), jsou vlastně nejrůznější ropné produkty s výraznými chuťovými a smrtícími účinky. Taky jsem se dozvěděl, že díky „zlepšujícímu přípravku“, který je ve všem pečivu, vydrží vánočka čerstvá i několik let, když se občas zaleje a promasíruje. V tabulce nejnebezpečnějších vitamínů E se vyskytl nějaký, který je součástí gumových medvídků a dalších želatinových cukrátek. O článek dál jsem se dozvěděl, že na nemocné klouby, jimž vysychá chrupavka, je nejlépe sníst balíček gumových medvídků denně a zapít je mlékem, které obsahuje dostatek vápníku a způsobuje ucpávání tepen a smrt.

Dále časopis pojednával o tom, jaké živiny člověk potřebuje pro každodenní život. Netušil jsem, že musím jíst i takové věci, jako je selen a křemík; jednou jsem měl sice sele, ale selen jsem v životě nejedl. Jíst křemík mě nikdo nedonutí.

Dlouho jsem se necítil tak nemocný jako po přečtení časopisu o zdraví. Poté, co jsem si z něj přečetl článek o důležitosti pohybu, jsem ho s vypětím posledních sil vyhodil do popelnice před domem a podíval se přitom do schránky, zdali mi nepřišla pošta. Přišel ale jen nějaký barevný časopis.

Jmenoval se Probuďte se a vedle barevných obrázků šťastných párů, tygrů, černoušků, lvů a jiných zvířátek v něm psali, že lidé se často starají jen o to, aby zdravě jedli a hodně cvičili, ale zapomínají přitom na svou duši. Následovala série rad, jak se postarat o to, aby měl člověk zdravou duši. Snad bych ten článek i dočetl a pověděl vám o něm něco bližšího, ale musel jsem časopis odložit, protože mě strašně rozbolely mezizubní prostory.

Šéfredaktorka serveru Kudlanka.cz mne požádala (prý jako několik dalších autorů) o jakýsi popis ideální ženy z pohledu muže. Nevím, co bylo její pohnutkou, snad se chtěla v mém textu najít − každopádně, sám bych nic takového nezplodil. Budiž tento článek inspirací všem ženám, a především těm, které by se mi chtěly zalíbit, přeji, aby se v něm našly.

Ideální žena z pohledu muže
(podle Ydiota)

Když mi byl zadán úkol popsat podle sebe ideální ženu, zachvělo se mi srdéčko jako chlapci, jehož se před Vánoci zeptají, co že by si přál najít pod stromečkem. Už jsem ale dospělý a tak vím, že ač si budu přát fakt úplně boží autíčko na vysílačku, stejně dostanu jenom svetr.

Vzhled

Tak za prvé: navzdory všem radám v časopisech by žena neměla vypadat dokonale. Naopak, menší závada není na závadu. Vzbuzuje totiž fantazii a jakási slabost je často ženinou předností. Špatné je to jen tehdy, když je tato slabost její jedinou předností. Milé nedostatky, jako jsou výrazné přední zuby či drobný předkus, velký zadek, odstávající uši, orlí nos, příliš velká nebo naopak vůbec žádná ňadra mohou být naopak oním kořením, které jitří mužskou fantazii a dodají jinak příliš dokonalé ženě trochu lidskosti. Nic by se ale nemělo přehánět a pokud se na jediné bytosti všechny výše zmíněné milé nedostatky vyskytnou najednou, spotřebuje se veškerá mužská energie pouze na mohutnou fantazii a další síla už na milostnou činnost nezbývá.

Je to věc osobního vkusu, ale já dávám přednost tomu, aby žena byla úplně přirozená: nemalovala se, nelakovala si vlasy, o kostýmcích a šílených halenkách ani nemluvě. Navoněná, nalakovaná, namalovaná, zapudrovaná a nastrojená dáma spoustě mužů připadá zhruba stejně vzrušující jako šlehačkový dort. Člověk se takové ženy bojí dotknout, aby jí neporušil účes, nepomačkal šaty, aby se neumatlal od laku, nerozmazal jí oční stíny, řasenku a rtěnku. Můžete argumentovat, že líčidla dokáží zvýraznit ženský půvab, ale mezi námi: nejvíce mejkapu používají právě ženy, které nemají co zvýrazňovat.

Další zajímavostí je, že nikoli umné účesy (mnohdy v ceně basy piv či deseti lístků na fotbal), ale rozcuchanost ženy je velice vzrušující; shodl jsem se na tom s několika svými přáteli. Mluvili jsme o tom, že žena je nejkrásnější po koupeli, zabalená jen v ručníku, ale ještě před učesáním. Ani s přirozeností by se to ale nemělo přehánět. Například holení bylo dříve čistě mužskou záležitostí, ale já, ač muž, jsem hrdým majitelem plnovousu a holení jakýchkoli částí obličeje i těla rád nechávám zcela v kompetenci žen.

Krása ženy však zdaleka nespočívá jen v rozměrech a tvarech jejího těla, daleko více záleží na tom, jak se obléká, jak chodí, jak a kdy se usmívá, jak mluví, kde dělá v řeči pauzy, v intonaci, gestech… Také by neměla smrdět.

Teď už ale k vlastnostem.

Vlastnosti

Je příjemné si ze svého kutlochu diktovat, jaká by měla ideální žena být, když přitom sám splňuji jen velmi málo kritérií, kladených na prince na bílých koních. Například nemám koně.

Dostal jsem to však jako zadání, tak se do toho pustím. Na ženě si vážím například smyslu pro humor (nemyslím takový ten, kdy se žena směje, když si utnu sekerou prst). Oceňuji také originalitu a kreativitu, pokud se nezvrhnou v nekontrolované kulinářské experimenty na lidech. Já mám rád med, kyselé rybičky, čokoládu i česnek, ale nemusím je mít všechny na jednom talíři. Za zásadní (a vůbec ne samozřejmou) považuji u žen odpovědnost a spolehlivost, už proto, že když žena nepřijde na schůzku včas, s prodlužujícím se čekáním ve mně roste chuť najít si jinou.

Na rozdíl od mnoha mužů si myslím, že není na závadu, má-li žena svébytný názor. Ten však musí být založený na vlastním rozumu a nikoli na rozumech rozumbradů z TV Nova. K soužití se mnou (tak jako k soužití s jakýmkoli mužem či ženou) je potřeba mít i určitou velkorysost a toleranci. Ženy, které nejsou velkorysé, netoleruji.

Osobně si na ženách cením i jisté dávky lenosti, abych vedle nich nevypadal jako úplný lempl.

Naopak mezi věci, které mě vytáčejí, patří neschopnost říct Ano a myslet ho skutečně jako Ano, neschopnost říct Ne a myslet ho skutečně jako Ne a neustálé nahrazování těchto dvou výrazů slovem Nevím, přičemž já sám musím vždy uhodnout, zda to znamená Ano nebo Ne.

Vztahy

Ve vztahu k mužům je důležité, aby žena pochopila jednu věc, totiž že muž potřebuje k životu dvě zásadní věci: práci a lásku. Jakmile ho jeho láska bude přesvědčovat, že s prací (či koníčkem) tráví příliš mnoho času, a že ho opustí, pokud on neopustí práci, pak má muž snadné rozhodování: raději zůstane s prací. Muž totiž, ať říká co chce, většinou pracuje docela rád. Od práce ho (paradoxně) odtrhnete nejsnadněji tak, že mu ji pochválíte. Nechápete-li, jak to může fungovat, prostě to vyzkoušejte.

Existuje ještě jeden způsob, jak přinutit vašeho miláčka, aby s vámi trávil více času − předstírejte zájem o jeho koníček. Například je-li váš vyvolený počítačovým nadšencem, je dobré se dozvědět něco o historii a jednotlivých distribucích operačního systému Linux a kompilaci kernelu a během romantické večeře na toto téma prohodit několik milých slov. Muž pak bude mít pocit, že když se vrací od počítače k vám, vlastně se tak své skutečné lásce − totiž svému PC − zas tolik nevzdaluje.

Po výše uvedeném se málokdo bude divit, že si mnoho žen stěžuje na mužskou nevšímavost. Například naprostá většina mužů chápe květinu jako barevnou věc, která je zbytečně drahá a nakonec zvadne a stejně se vyhodí. Poradím vám, jak tenhle mužský názor změnit: dejte vy květinu jemu, jen tak, pro radost, z lásky. Třeba pochopí, že ta kytka je víc než jen umírající organismus.

O ideální ženě by se daly psát knihy − vždycky se nejlépe píše o věcech, které neexistují. Naštěstí ideální žena ani existovat nemůže, neboť jde o bytost subjektivní. My muži si pod pojmem „ideální žena“ představujeme každý jinou, stejně jako jsme si každý kdysi přáli pod stromeček jiný dárek. A někteří z nás vyrostli a pochopili, že i když jsme nakonec místo vysněného autíčka na vysílačku dostali jen ten svetr, tak to bylo koneckonců dobře. S autíčkem bychom se pochlubili přátelům, pár týdnů si s ním i hráli, ale na ten svetr jsme si prostě nějak zvykli a možná nás dokonce hřeje dodneška…

Ideální muž z pohledu muže
(podle Ydiota)

Jsem muž. Muži se ideální muž popisuje dost těžko. Neustále se totiž snaží popisovat sám sebe a lhát. Ale kontroloval jsem se a opravdu vám popsal muže ideálních vlastností. Žádný jiný muž by s takovým odstupem a nadhledem téma ideálního muže pojmout nedokázal. Byl jsem natolik nezávislý, že bych se v mnou popisovaném ideálu nalezl sotva z devadesáti procent.

Jako muž můžu muže snů popsat ze dvou pohledů.

Nejprve popíšu ideálního muže tak, jak si jako muž myslím, že si ho ženy představují. Pak popíšu muže, jakého ženy skutečně potřebují.

U obou dvou popisů jsem se snažil nepropadnout sarkasmu, abych zbytečně neprovokoval feministky či šovinisty. Musím uznat, že se mi to nepovedlo.

Pohled muže na ideálního muže z pohledu ženy

Smím-li apelovat na muže, pak bych je rád upozornil, že pokud si chtějí zachovat zbytky zdravého sebevědomí, neměli by navštěvovat stránky internetových seznamek. Studijně jsem navštívil rubriku Ona hledá jeho a zjistil, že patrně nejenže nejsem ideálním mužem, ale nejspíš nejsem mužem vůbec, a možná ani nejsem člověk.

Vyberu-li z vlastností, které by měl muž, hodný seznámení s většinou žen splňovat, pak jsou to nejčastěji tyto:

Měl by být sympatický. Je dobře, že ženy tuto vlastnost zdůrazňují. Ani já bych na jejich místě nechtěl nesympatického partnera. Já bych nechtěl ani nesympatického džungarského křečka, natož partnera. Představuji si, jak si takový nesympatický muž inzerát přečte a řekne si − aha, tak tahle chce sympatického, inu, já jsem bohužel nesympatický až běda, tak si musím nechat zajít chuť. Určitě to báječně funguje.

Měl by být hodný. Chápu to tak, že by jednak neměl být zlý, jednak by měl být hodný oné zájemkyně. Bohužel, slovo hodný je pro většinu mužů synonymem slova idiot. Jen kdyby tak každý idiot byl alespoň hodný − mnohá žena totiž žije s idiotem, který nejenže je zlý, ale ani není hodný oné ženy.

Měl by být sportovně a romanticky založený, vysoký, tmavovlasý a hnědooký. Z toho jsem dostal největší splín. Nabídka mužů těchto ideálních vlastností zdaleka nedosahuje poptávky a mohlo by se tedy zdát, že většina žen zůstane neuspokojena. Naštěstí muži, splňující výše uvedené požadavky, mají pro svou výjimečnost pochopení a nejeden z nich rád uspokojí svou přítomností i několik žen najednou, někdy v rychlém postupném sledu, někdy současně. Život je krátký, času není nazbyt a nešťastných žen je na světě pořád dost.

Měl by mít vyřešenou minulost a vědět, co od života chce. To je rozumný požadavek. Kupříkladu já ho splňuji beze zbytku. Mám vyřešenou minulost a vím, co do budoucnosti od života chci. Jediné, co mi zbývá vyřešit (neboť to jediné mi dělá veliké problémy), je přítomnost.

Měl by být finančně zajištěný, případně solventní. Vždy, když čtu tenhle požadavek, nejsem si jist, zda se tím žena brání tomu, aby se k ní nastěhoval vyžírka, jemuž bude kupovat pivo a ponožky, či zda tím chce naznačit, že sama peníze nemá a seznámení by pro ní bylo nejsnažší cestou, jak k nim přijít. V takovém případě bych dotyčným ženám poradil, aby do závorky uvedly i požadovaný minimální příjem hledaného muže − informace jako např. finančně zajištěný (min. 50 000 Kč/měs.) by jednoduše vyjasnila, na jak vysokém základě by bylo možno vztah vybudovat.

Měl by být sympatický, cílevědomý, atraktivní, ctižádostivý, sportovně založený, aktivní, spolehlivý, vyrovnaný, společenský, optimistický, úspěšný, vzdělaný a neměl by být sebestředný (vše jsem vybral z jediného inzerátu). Autorka zapomněla jen dodat, že kromě všech těchhle báječných vlastností by ještě měl při tom všem mít čas na pročítání stovek inzerátů na obskurní internetové seznamce, neboť navzdory svým vlastnostem a aktivitám ne a ne narazit na to správné děvče.

Měl by být upřímný. To je také velmi důležitá vlastnost. Muž, který si takový inzerát přečte, ví, že má před sebou ženu, které může na její otázku „Nemám v těchhle džínách velkej zadek?“ bez rozpaků odpovědět „Jo, máš v tom zadek jak pivovarskej valach“ a žena bude blahem bez sebe, jak upřímného má partnera.

Měl by být inteligentní. Většina mužů si samozřejmě zakládá na tom, že je inteligentní, takže i tento požadavek ztrácí v inzerátu selektivní smysl. Stejně dobře mohla autorka napsat, že by ráda muže dvounohého nebo živého.

No a především by měl mít autorku inzerátu rád. Tento požadavek se v inzerátech objevuje tak často, že mě až překvapuje, jak málo žen chce partnera, který by je rád neměl.

Závěrečná rady pro ženy, které si podávají seznamovací inzerát:

- Zkuste si místo toho, abyste si diktovaly vlastnosti zájemce o vás, napsat něco pravdivého, chytrého a vtipného o sobě. Odradíte tím ty nesprávné a mezi ostatními si budete moci vybírat.

- Nesplňujete-li vlastnosti, které po muži žádáte, nesnažte se ho hledat. Je omyl myslet si, že partner je záplatou na díry ve vaší duši.

A mimochodem, já na nějaké seznamování přes inzerát nevěřím. Denně odepisuji na desítky z nich a nikdy z toho nic nebylo.

Minule jsem se zamyslel nad tím, jak si ženy asi představují ideálního muže (shrnutí pro ty, co článek nečetli: divně) a teď navážu elaborátem na téma, jaký by měl takový ideální muž být ve skutečnosti. Shrnutí si udělejte sami. Nebo samy. A to ať už jste samy nebo jste ho už našly.

Ideální muž z pohledu muže

Znám několik žen, které nějaký čas žily se svým ideálním partnerem. Po určité době ho nenáviděly natolik, že se s ním musely rozejít. Ti muži většinou splňovali velké množství požadavků, které jsem vyjmenoval výše. Nesplňovali ale požadavky, které si dovolím vyjmenovat níže. Jsou to vlastnosti, které v inzerátech neobjevíte. Ženy je mnohdy považují za natolik samozřejmé, že se nestačí divit, když je muž nemá.

Vzhled

Ač je za ideál obecně považován muž vysoký, černovlasý, černooký a atletický, znám ženy, které tvrdí, že chlap, co z něj netrčí kosti, není chlap, znám ženy, které nesnesou, aby na mužském těle byly chlupy, znám ženy, které si považují především velkého nosu, pleši či vrásek kolem očí.

Vím, že ženy hledají v mužské náruči pocit bezpečí, takže potřebují velkou a silnou náruč. Jenže k čemu je taková náruč, když patří dokonalému ňoumovi?

Velikost muže nespočívá v jeho výšce. Vím o ženě, která mi to potvrdí. No vážně, ten její stošedesáticentimetrový chlap vůbec není malý. Strčil by do kapsy kdejakého habána. Je to tím, že člověka ostatní daleko více posuzují podle toho, jak se chová, než podle toho, jak vypadá. Když se malý člověk nechová jako trpaslík, bude vám připadat i fyzicky velký. Kurt Cobain měl 169 cm, Bob Dylan a Elijah Wood měří shodně 164 cm (oba jsou tedy stejně vysocí jako Napoleon) a Roman Polański, který si na nezájem žen nikdy nemohl stěžovat, jen 162 cm.

Ideální muž by měl dělat všechno proto, aby se líbil i ostatním ženám, ale zároveň by nikdy neměl dělat nic proto, aby té své zavdal jakoukoli příčinu k žárlivosti. Většina mužů volí přesně obrácený postup, neboť není tak pracný a nevyžaduje tolik sebekázně, vůle a času.

Četl jsem, že zásadní na mužském vzhledu je svůdný pohled. Žena to má jednoduché − stačí vyrazit do baru, upřeně se na svého vyvoleného dívat s pootevřenými rty a výsledek je zaručen (alespoň mi to takhle bylo vysvětlováno). Jak to dělají muži, nevím. Sám jsem cvičil svůdný pohled před zrcadlem tak dlouho, až se orosilo a mně se začalo chtít zvracet. Asi nemám na svůdné obličeje obličej. Pro takové z nás naštěstí platí pravidlo, že to, co nemáme, nějak okecáme. A vůbec, muž, který se neumí nic než jen svůdně tvářit, se stejně maximálně po dvaceti letech omrzí.

Vlastnosti

Ideální muž by měl být pozorný. Nemyslím tím pozorný v tom smyslu, že si všímá, že žena zase přibrala tři kila nebo že má dneska kruhy pod očima, ani v tom smyslu, že by jí obden aportoval pugét růží. Myslím tím, že by si měl všímat, jak se žena cítí a umět odhadnout, z jakého důvodu se tak cítí, a zároveň na její náladu patřičně reagovat. Tuhle dovednost považuji za základ jakéhokoli fungujícího vztahu, ale je pravda, že ani ženy, ani muži svým protějškům příliš neulehčují ji rozvíjet („Je ti něco?“ − „Ne, vůbec nic.“ − „Tak proč se tváříš, jako bych ti nějak ublížil(a)?“ − „Já se tak netvářím. A dej mi ksakru pokoj, mně je úplně fajn!“).

Muž by rozhodně neměl být domácí televizní typ. Měl by mít nějaký pěkný aktivní koníček, například starost o děti, domácnost nebo společné nakupování za jím vydělané peníze.

Na sex by měl mít chuť ve stejnou chvíli jako žena a pokud možno s ním neotravovat, když žena chuť nemá. Případné ztopoření by si měl schovat na chvíle, kdy se ženě bude chtít také (a kdy mu často schází). Samozřejmostí je topořit se výhradně v reakci na krásu své partnerky a ne někoho jiného.

Ideální muž by neměl být ženatý s nějakou jinou ženou. Někteří muži jsou zdánlivě ženatí se svou maminkou, ale to se jen tak chovají. V našem státě takový vztah není uzákoněn a nepočítá se s ním ani při registrovaném partnerství.

Měl by vydělávat přesně tolik peněz, aby se o ně nemusel moc starat. Když je někdo solventní a finančně zajištěný a veškerý svůj čas věnuje péči o peníze, nezbývá mu čas na péči o cokoli a kohokoli jiného.

Ideální muž by měl být schopen řešit problémy ve vztahu, ne je do něj vnášet, případně být hlavním problémem a vyčítat to ženě. Měl by být schopen přijmout názory a přání své partnerky a ne je jen poslouchat a považovat je přitom za lehké konverzační téma. Neměl by se jim ale ani podřizovat. Myslím, že by měl být dokonce schopen si případně vyslechnout, jaký je debil, a chvíli se nad tím i zamyslet, než partnerce opáčí, že je kráva.

Muž by měl dělat něco, za co by ho žena mohla bezmezně obdivovat, něco, v čem ostatním tzv. natrhne prdel, ovšem tato činnost by mu samozřejmě neměla zároveň zabírat žádný čas, protože ten je třeba věnovat své partnerce a jejím potřebám.

Je jistě spousta dalších krásných vlastností, jež by měl muž splňovat, ale už bych jen opakoval, co řekli jiní. Jen bych rád poznamenal, že ideálního muže není třeba hledat. Ideální muž, stejně jako ideální žena, neexistuje − i to už zmiňovalo tolik lidí, že mi je trapné to znovu opakovat, ač je opakování matka moudrosti. Pokud jste i navzdory tomu nějakého ideálního muže potkaly, pak se vám zdál ideálním jen proto, že jste s ním nebyly dost dlouho.

Na závěr bych chtěl všem ženám popřát, aby nenašly ideálního muže (už podle příslovce jde o muže smyšleného), ale aby narazily na toho pravého. Přeju si to zcela sobecky. Kdo má totiž pořád poslouchat ty vaše stížnosti?

Romantický fejeton

(skutečná příhoda, 20. dubna 2002)

Jarní den byl jako stvořený pro mizerného básníka. Bylo v něm vše, co mizerný básník do svých veršů potřebuje: stromy, kvetoucí jak vzteklé, trsy včel, vrhající se na ně s neukojitelnou touhou je opylovat, ptáci, zběsile se předhánějící v hlasitosti zpěvu, a nad tím vším slunce, před nímž se mizerný básník rád schová do chladivého stínu a usmolí o tom všem básničku coby důkaz toho, že romantici ještě nevymizeli.

Této jarní scenérie využívaly všudypřítomné páry milenců k načerpání vitamínu D, tolik potřebného pro vyčerpávající romantické večery. Jenže nejen vitamínu D je člověku třeba k prožití pěkného večera. Zatímco vitamín D lze načerpat pomocí slunečních paprsků, jistý gumárenský výrobek člověk ze slunce ani při nejlepší vůli nevstřebá.

Toho jarního dne jsem stál ve frontě u pokladny v drogerii. Přede mnou stál asi šestnáctiletý pár: drobná dívka s tmavovlasým mladíkem. Ona držela v ruce košík, na jehož dně se červenala čtvercová krabička, která, ač ležela obrázkem dolů, nenechávala nikoho na pochybách o svém obsahu. Kromě ní nebylo v košíku nic. Šlo o docela prozaický nákup, ovšem terorista, pašující na palubu letadla plastickou trhavinu, by byl jistě klidnější než oni dva v tu chvíli.

Mladík očima těkal po prodejně, opatrně se přitom vyhýbaje obsahu nákupního košíku. Snažil se předstírat, že krabička do košíku spadla omylem, a že když už tam jednou je, tak že ji tedy koupí − ne že by ji ve skutečnosti potřeboval, to ne, ale učili se o tom ve škole a tak si říkal, že by prostě nebylo od věci se jaksi na vlastní oči podívat − tedy jaksi prozkoumat, že −

Očima stále hledal v regálech vedle pokladny něco, co by se dalo ke krabičce přidat, aby nebylo tak očividné, že přišli s dívkou právě a jen kvůli ní. Sáhl pro slunečních brýlích ve stojanu a světácky si je nasadil.

„Nekoupíme si brejle?“ zeptal se dívky ležérně. Pak brýle sejmul a třesoucí se rukou si nasadil jiné. „Nebo třeba tyhle?“ Dívka ho pozorovala se zamilovanou shovívavostí. „Nějakej nervní, ne?“ zeptala se ho s úsměvem. Mladík si sundal brýle: „Ty nejseš?“

Otázka zůstala bez odpovědi. Dívka se snažila tvářit, jako by nákup červených krabiček byl jejím denním chlebem, ale bylo vidět, že se také přemáhá a že i ona by nejradši předstírala, že jen čirou náhodou vedle červené krabičky neleží ještě šampon, zubní pasta a pleťový krém. Mladík se třásl a dívka nervózně polkla. Na řadu přijdou už v nejbližších vteřinách.

Mizerný básník může o jaru psát epopeje a vyznávat své milé lásku tisíci verši, ale vše, co kdy kdo chtěl říct o lásce, bylo pro ty dva přede mnou v tu chvíli koncentrováno v té nenápadné čtvercové krabičce. Koupit ji znamenalo veřejně se vyznat ze své lásky před úplně neznámými lidmi, bylo to vyznání ještě o stupeň hlubší (a nehledejte v tom jinotaj) než srdíčko vyryté v kůře stromu. Bylo mi sympatické, že krabičku kupovali oba, že se rozhodli prožít si ten trapný okamžik společně. Chvíle CH, během níž měli za zboží zaplatit, se neúprosně blížila.

Byl jsem zvědavý, jak se budou při placení tvářit, ale sotva zákaznice, která stála před nimi, zavřela peněženku, doslova vystartovali. Oba kolem kasy vlastně jen prolétli, aniž by se na pokladní vůbec podívali. Nestihl jsem ani zaregistrovat, zda se jim povedlo vtisknout jí do dlaně požadovanou minci, každopádně to udělali tak rychle, jako by se snažili krabičku ukrást. Než jsem se nadechl, zmizeli ve dveřích. Pokladní se za nimi ani neohlédla. Snad už byla zvyklá. „Dobrý den,“ pozdravila mě nevzrušeně a vzala do ruky můj kartáček na zuby. Díval jsem se na něj trochu smutně a záviděl přitom těm dvěma jejich nákup. Kdybych já vtiskl paní u pokladny minci do hrsti a utekl, docela jistě by se za mnou ohlédla.

Možná budete považovat chování těch dvou za nemotorné. Ano, snad bylo nemotorné, mně však připadalo víc než jen legrační či roztomilé. Ve světě, v němž se všichni tváří, jako by sexuálně žili od svých jedenácti let, v němž se na erotické filmy dívají i školáci, v němž se i seriózní časopisy snaží nalákat čtenáře obálkami se slůvkem SEX, v němž se patnáctileté dívky stydí za své panenství, ve světě vulgárních reklam a televizních Peříček mi jejich stud připadal − poetický. Poetičtější než jaro v básních mizerných básníků, poetičtější než všechna vyznání lásky. Styl, jakým ti dva nakupovali, mě natolik okouzlil, že až příště potkám nějakou krásnou slečnu, uzarděle ji oslovím „Slečno, nešla byste se mnou koupit kondom?“ a pak hned uteču.

Vyšel jsem z prodejny do jarní ulice a rozhlédl se, kam se ti dva vydali, ale nikde jsem je neviděl. Bylo to sotva pět vteřin, co prodejnu opustili, ale teď se po nich slehla zem. Nenašel jsem je ani v žádné z přilehlých ulic. Dočista se ztratili. A v tu chvíli ve mně začaly hlodat pochybnosti, zda romantici přeci jen úplně nevymizeli.

O krtkovi

Kdysi jsem mluvil s jistou Nizozemšťankou, která mi svěřila, že ovládá jedno české slovo. Které?, zajímalo mě. Anástup, odpověděla.

Člověk nemusí být zrovna z Prahy, aby věděl, která bije. Metro je zkrátka fenomén.

Protože jsem vesničan, je pro mě jízda podzemní drahou pokaždé nevšedním zážitkem, ba svátkem, srovnatelným s návštěvou Disneylandu, Vánocemi nebo luxováním.

Cvaknutím jízdenky mě metro vtahuje do víru svých atrakcí, jako jsou jezdící a nejezdící schody, foukání z tunelů, jízda pod Vltavou, tlačenice za účasti mladých dívek apod. Narozdíl od Matějské pouti je přitom metro o něco lacinější a pořádá se celý rok.

Dovolte mi teď, abych vás vzal na krátkou projížďku podzemní dráhou, jak ji vidí člověk z vesnice.

Již jsem zmínil, že první z metrových atrakcí jsou jezdící schody. Dlouhou chvíli trávenou poklesem do hlubin si lze zkrátit hned několika způsoby.

Vstupem na eskalátory vstupujeme zároveň do pohyblivé galerie: zatímco si prohlížíme chodce na schodišti v protisměru, prohlíží si chodci na schodišti v protisměru nás. Občas se stane, že si prohlížíme někoho, komu bychom chtěli věnovat víc než letmý pohled v umělém světle zářivek, někoho, za kým bychom se nejraději rozletěli do protisměru...

No a právě v tom spočívá krutost eskalátorů − vkročením na ně překračujeme Rubikon a vystupujeme jen těžko, ani nemůžeme jet na druhou stranu. Na druhou stranu − nebýt eskalátorů, byl by nám upřen i ten letmý pohled.

Místo meditací nad nepřízní osudu se můžeme zabavit hrou na chudáky: Z protijedoucích vybíráme očividné chudáky, kteří jsou na tom viditelně ještě hůř než my, a tím si zlepšujeme náladu. Napínavou hru nám může zkazit jedině vědomí, že my sami jsme nejspíš pro protijedoucí několikanásobnými chudáky.

I kdyby na protějším schodišti zrovna nikdo nebyl, netřeba klesat na duchu. Zabavit se můžeme tím, že zjistíme, o kolik je pohyblivé madlo rychlejší než eskalátor. S naší pomocí mohou eskalátory dokonce soutěžit mezi sebou.

Poté, co jsme dovezeni až do staniční nory (podle vzoru staniční budova), nezbývá nám než čekat, než sovětský stroj vytlačí z díry vítr, následovaný sebou samým. Narozdíl od jízdy na eskalátorech lze při čekání na vlak jen těžko najít nějaké zpestření dlouhé chvíle. Kromě studia zákazů Dopravních podniků nemá člověk mnoho možností se zabavit tak, aby je neporušoval. Ostatně za těch pět minut, po které na vlak čeká, si stejně nestihne přečíst, co všechno nesmí. Při čtení ovšem pozor: v podzemí se může potulovat kdekdo, a tak si člověk musí dávat pozor, aby mu onen kdekdo nezabavil peněženku, čímž se zabaví dostatečně až do příjezdu vlaku.

V útrobách vagónu si můžeme zopakovat trosky znalostí ruštiny (Mitiščinskij mašinostrojitělnij zavod) a zejména pozorovat přežvykující. Pohled je to neuvěřitelný − lidé, kteří nepřítomně zírají před sebe a bezmyšlenkovitě přitom žvýkají, nápadně připomínají dobytek a ti, kteří před výstupem žvýkačku přilepí pod sedadlo, se jím nakonec i stávají.

Zejména pro vesničana je zajímavé si uvědomit, pod kterou částí Prahy se právě nachází. Projíždí-li právě pod Vltavou, je zajímavé si uvědomit, že právě projíždí pod Vltavou. Projíždí-li právě pod Staroměstským náměstím, je zajímavé si uvědomit, že právě projíždí pod Staroměstským náměstím, atd. Příkladů je mnoho.

V cílové stanici vlak opustíme a a zatímco na eskalátoru hrajeme hru na chudáky, vzpomínáme na deštník, který jsme zapomněli ve voze.

Tak, jsme zpátky na světle a před námi se otevírá náruč stovek dalších atrakcí, jimiž metropole hýří: tramvaje, zahraniční turisté, prodejci kvokajících slepiček, pivo za sto, rumunští žebráci, typické české suvenýry − ušanky a bábušky... Zkrátka pro každého něco.

Inu, hezké to tam máte, Pražáci. A kdybyste někdy zavítali k nám na dědinu, tož to vám zase já ukážu něco, co v Praze nemáte − trolejbusy. U nás v Českých Budějovicích totiž máme trolejbusy.

Třináctá komnata

aneb Tajemství dámských záchodků

Sladce ukolébáni dojmem, že největšími hrozbami jim jsou války, jaderné výbuchy a ekologické katastrofy, tedy věci relativně vzdálené, netuší muži, že nejstrašnější nebezpečí na ně číhá tam, kam nevidí ani všudypřítomné oko sdělovacích masmédií, ačkoli je přímo za rohem. Jsou to dámské toalety.

Většině žen nepřinese tento článek žádné poučení, nechť jej tedy laskavě přestanou číst. Muži ať se zatajeným dechem hltají další řádky a zví tak, co se tak strašného děje za těmi tajemnými dveřmi s panenkou.

Z psychologických příruček a z rubriky „Doktor Uzel radí“ ve Vašem oblíbeném plátku jistě víte, že na rozdíl od mužů ženy nejsou povahy soutěživé a dávají přednost harmonii před rozmíškami. Je tomu skutečně tak. Zatímco jdete jako správný muž do boje se zbraní v ruce a bojovým pokřikem na rtech, s úsměvem vítěze, který ví, co dělá, se vrhnete do pasti na vás nastražené nevinně vyhlížejícím děvčátkem s mašlí ve vlasech. Nakonec se v jeho prospěch vzdáte svých peněz, svého mužství a svého zdravého rozumu. Za to všechno mu pěkně poděkujete, vrhnete se mu do náručí coby svému zachránci a ke všemu to všechno budete považovat za svůj skvělý nápad.

O tom, že na takovém úspěchu může mít zásluhu jedině dámské klozetové konsorcium, jednak není pochyb a jednak se to patrně stejně nikdy nedozvíte. Děvčátka mají praxi v záchodkovém shromažďování od útlého dětství. Zatímco pánové se na toaletách učí popotahovat z laciných cigaret, dámy získávají praxi ve shromažďování před kabinkami a přidružených dovednostech. Tím chci jen naznačit, že když se oči dam, přítomných u stolu, střetnou a pak se zvednou včetně svých majitelek ze židlí a s tunou kabelek a s tichou omluvou, že si musí upravit mejkap, se vydají vstříc třinácté komnatě, mají výše zmiňované dámy za sebou již dlouhá léta praxe záchodkových strategií. Zatímco vy listujete jídelním lístkem, čím že ještě onu dámu ohromíte, ženské osazenstvo, zbaveno mužského dohledu, kuje na klozetech železo, dokud je žhavé.

Sotva za dámami zaklapnou dveře, přestanou zatahovat svá břicha a přesouvat je o patro výš, sejmou z tváří umělé úsměvy a umělé řasy a za hlaholu vlastního i ostatních dam se zatváří do zrcadla odstrojeným obličejem. Je totiž třeba vyzkoušet svádivé pohledy, otestovat frekvenci rychlého mrkání, upravit účes, umýt mejkap, přelíčit se, upravit účes, obtáhnout rty rtěnkou, umýt mejkap, upravit účes, obtáhnout rty rtěnkou, přelíčit se, upravit účes, přelíčit se... Pak si příslušnice krásného pohlaví cvičí nejrůznější pohledy, podobné, jaké známe od psů: zamračený výraz je vystřídán výrazem extatického vytržení („Skutečně je tvůj fotbalový tým tak dobrý?“), následuje obdivný pohled („Jsi úžasný, kdyžs z toho Trabanta vytáhl na dálnici stočtyřicet!“) a nesmíme zapomenout na pohled romantický („Tvé historky z fotbalu jsou tolik romantické!“). Mezitím se dámy předhánějí v líčení mužů jako největších pitomců a budižkničemů a vůbec jim říkají všemi těmi jmény, kterými označujeme své nadřízené.

Po první disciplíně následuje další fáze, a to fáze strategických plánů typu „kdo s kým, proti komu a za kolik“. V této fázi je nejkrásněji vidět, že ženy mají rády harmonii. Muži by se v takové situaci navzájem pohádali a rozbili si držky, takže by se mezi své vyvolené vrátili jako banda opelichaných pobudů, ženy si však rozdělují funkce: Hlavní je postavení vrchní baličky, jejímž posláním je položit na muže past (případně položit muže na past) tak, aby se celou dobu domníval, že to byl on, kdo past nastražil (s čímž se pak bude chlubit před svými kamarády, chudáček). Dále jsou rozdány funkce pomocných přihřívaček, které budou onoho muže důvěrným hlasem informovat o předem schválených a upravených skutečnostech o vrchní baličce. Mezitím je samozřejmě potřeba pomluvit nepřítomné kolegyně (i harmonie má své meze) a tvářit se na nezvaně příchozí jedním z nacvičených výrazů (fig. 2: zarputile nenávistný). Když je vše domluveno a karty rozdány, dámy popadnou tuny svých kabelek, nasadí si umělé řasy, umělé úsměvy, umělá plochá břicha, starší ročníky též umělé chrupy. Poslední pohled do zrcadla a dveře s panenkou se otevírají. Tou dobou už si je každá z dam vědoma svými čtyřmi až pěti funkcemi, které musí u stolu plnit.

A pak se vrací. Skromné úsměvy, sklopené oči, však to znáte. Usedají a boj začíná. Ony o něm dobře vědí, vy netušíte zbla. A proto, až se vaše spolustolovnice zvednou od tabule a s omluvou popadnou své kabelky, chápavě se na ně usmějte. Možná, že od té chvíle nebudete mít k úsměvům na dlouhou dobu příležitost. Dámy se totiž ze své třinácté komnaty vrátí pěkně vyčůrané.

(Mé nejvřelejší díky patří Gabriele Karlové, která mě uvedla do problematiky a napsala svou verzi tohoto fejetonu, který jsem následně upravil do této podoby.)

Jařmo jara

Tak zase přišlo jaro, jako každý rok.

Slunce svítí, květiny rozkvétají a pod nohama nám křupají mrtvá ptáčátka, čerstvě vypadlá z hnízd. Větve stromů a zkažené potraviny na našem balkóně se zelenají. Vstříc slunci vylétají ze smrdutých popelnic chuchvalce mladičkých much, aby oslavily nejkrásnější čas roku, a porozhlédly se po chutném výkalu.

Většina lidí jaro miluje. Člověka fascinuje probouzející se příroda a tak na oslavu jejího znovuzrození oškube keře zlatého deště, vytrhá ze země sněženky, bledule, oláme větvičky stromů, nařeže je a hodí do vázy s chlorovanou vodou. Zvláštní oblibě se těší rozkošně chlupaté kočičky, které za účelem zkrášlení svého příbytku uzurpuje zimou vyhladovělým včelám a připravuje je tak o první možnost obživy.

Symbolem jara jsou bezesporu chlupatá žluťoučká kuřátka, nemotorně se batolící v zelené trávě. Člověk jim ovšem nedá příležitost k vylíhnutí, protože slepice připraví o možnost sexuálního života separací od kohouta. Na Velikonoce jim navíc sebere vejce, uvaří neoplodněná kuřátka natvrdo a za pomoci chemických sloučenin jejich rakvičky obleče do barev, které slepice určitě původně neměly v úmyslu. Pak orve vrby a z jejich proutků uplete pomlázky, které lze zakoupit u starých babek na trhu mezi paneláky, 25 korun za kus a ušetřit tak spoustu času, který jde strávit doma u televize. Obarvená vejce následně přecházejí do vlastnictví žen, zatímco pomlázky do vlastnictví mužů. Zvláštní je, že vejce mohou podle tradice přejít z vlastnictví žen do vlastnictví mužů za pomoci mírného fyzického násilí s použitím pomlázky, zatímco metoda pro transfer pomlázek do vlastnictví žen podle tradice neexistuje. Na závěr nutno poznamenat, že v poslední době člověk dává před skutečnými přednost vajíčkům čokoládovým, zvláště pak, pokud v sobě skrývají nějakou plastikovou ohavnost, ručně kolorovanou levnou asijskou pracovní silou.

Nedílnou součástí jara jsou také koťátka. Kočky, vylákané teplou frontou, si v nočních ulicích zadělávají na mladé, kterými nás pak někdy uprostřed května potěší. Koťátka vypadají jako droboučká, roztomilá a bezmocná klubíčka a člověk se nad nimi mnohdy rozněžní natolik, že mu dá i několik hodin přemáhání, než je v zájmu přirozeného výběru druhů utopí.

Topení koťátek je možno chápat jako součást velkolepého jarního úklidu, kdy se člověk zbavuje nepotřebných krámů. Poctivé hospodyňky oloupou z dětských židlí zaschlé žvýkačky a vyluxují pavouky, umyjí okna, naleští linoleum, zametou a ze skříní vyhodí oděvy, které jsou jim už malé. Vysokoškolští studenti si na kolejích otevřou okno a vynesou koš. Programátoři si rukávem otřou obrazovku monitoru.

Obrovskou změnu zažívají na jaře lavičky v parku. Zatímco přes noc skýtají lože bezdomovcům, které teplo vyhnalo z kanálů a zatuchlých nádražních čekáren, přes den jsou zpovědnicí milencům, kteří se na nich objímají a mužská část do nich v záchvatu lásky ryje kosočtverce.

Ano, málem bych zapomněl − romantika je, samozřejmě, dalším synonymem jara. V touze po romantickém vztahu některé dívky na svůj obličej aplikují kosmetiku a makeup za několik set až tisíc korun, a natáhnou si sukně, které zakrývají jen ty části těla, za jejichž odhalení by mohly být stíhány pro mravní ohrožování nezletilých. To je s povděkem kvitováno jak stejně romanticky zaměřenými vilnými starci, kteří se celou zimu na příchod jara jen třásli a teď se vystavují riziku selhání srdce, tak ostatními muži, kteří se nestačí divit, co všechno přes zimu narostlo a zvou to do kin za účelem tmy.

Muži a ženy, kteří už nemají věk, chuť či síly věnovat se takovým činnostem, mohou využít získaného času prací na zahrádce. Zeminu je třeba po zimě vhodně upravit, rozrýt a nadopovat umělými hnojivy, žíravinami a chemikáliemi proti škůdcům a nakonec i zeleninou, případně květenou, která má už spadeno na alergiky. Totéž, ale ve velkém, praktikují zemědělci, kterým na konci sezóny úroda stejně shnije, uschne, zmrzne nebo ji budou muset prodat za směšnou cenu.

Algerikům na jaře začíná sezóna, a tak musí polykat prášky, chodit na injekce, nechodit ven, málo větrat, vyhýbat se včelám a vosám, prachu, pylu, roztočům a proklínat přírodu se všemi jejími ročními obdobími, s důrazem na jaro.

Už aby zase byla zima.

Jak se nenaučit cizí jazyk

Jistě jste se i vy už někdy snažili naučit se cizí jazyk. Vaše česká malost už vás štve. Váš soused mluví plynně sedmi jazyky a vy máte problémy se slovenštinou. Z ruštiny si pamatujete jen “durák” a německy umíte jen “die Kurve” a “der Kunde”. Neklesejte však na mysli. Tento článek vás sice nezachrání, zato vám do vaší marné snahy vnese jistý řád. Když už něco neumíte pořádně, vychutnávejte si alespoň to, jak to děláte špatně.

Zaprvé − především je třeba zakoupit si učebnici zvoleného jazyka. Nabídka na pultech knihkupectví je velmi široká, a tak si můžete vybrat, ze které učebnice se vám nebude učit nejlépe. Chtěl bych vás též upozornit na zajímavé a populární kurzy s videokazetami, na nichž jsou často nahráni lidé tak oškliví, že se s nimi nemůže srovnávat žádný z italských erotických filmů (z nich se ostatně naučíte italsky lépe než z videokurzu). Další technická vymoženost, výukové audiokazety, jsou výborné zejména jako uklidňující zvuková kulisa – proud nesrozumitelných slov exotického jazyka vás uspí spolehlivěji než šumění deště.

Tak, učebnici už máte. Předpokládám, že jste si vybrali něco jako “Německy za tři týdny” nebo “Anglicky za měsíc”. Na to zapomeňte. Tak dlouho se učit nevydržíte – s tím autor počítá a i když se za avizovanou dobu žádný jazyk naučit nedá, reklamace jazykových učebnic se dají spočítat na prstech jedné ruky. Zaručuji vám, že se do učebnice nepodíváte více než třikrát, z toho jednou v obchodě.

Příčin, proč si učebnici neoblíbíte, je několik. Ty hlavní jsou: a) velmi slaboduchý děj knihy, b) špatně vykreslené postavy, c) ohavné ilustrace, d) neustálé přerušování toku textu nejrůznějšími tabulkami, skloňováním a časováním atd., které inteligentní člověk ve skutečnosti vůbec nepotřebuje, neboť je schopen si v konverzační příručce vždy najít právě tu větu, kterou do kontextu potřebuje, nebo alespoň nějakou přibližnou. Jako příklad vám zde nabízím několik rozhovorů sestavených výhradně z vět kapesní česko-finské konverzace paní Hany Kučerové.

Rozhovor č. 1: Setkání

A: Jak se máte? Jak se daří vaší ženě, vašemu manželovi, vašemu otci, matce, dceři, synovi, bratru, sestře, příteli, přítelkyni?

B: Nemám se dobře. Špatně se mi dýchá. Bolí mě zub, v uchu, hlava, břicho. Mám silnou rýmu, kašel, chřipku. Dejte mi, prosím, něco proti zácpě, průjmu. Chtěl bych nějaký lék na uklidnění nervů, na spaní, proti bolení hlavy, proti bolení zubů, proti úpalu, dezinfekční prostředek.

A: Máte nakažlivou nemoc. Volejte ihned záchranku!

B: Bolí mě zub.

A: Vypláchněte si, prosím. Dnes vám dám vložku a teprve zítra vám zub zaplombuji. Buď zdráv!

Rozhovor č. 2: U novinového stánku

A: Zde na tomto stojánku máte velký výběr jednobarevných i barevných pohlednic.

B: Jsou mezi nimi také obrázky Olympijského stadionu?

A: Ano, ale jen málo. A zde je také série krásných perokreseb.

B: Ty se mi velmi líbí. Dejte mi jich deset. Zvláště se mi líbí vaše stroje, sklo a porcelán. Věnujete se také dobytkářství?

A: Přirozeně. A vy? Přejete si vyholit krk?

B: Samozřejmě. Ať žije trvalý světový mír!

Rozhovor č. 3: Na nákupu potravin

A: Dejte mi, prosím, kilo cukru, půl kila másla, láhev mléka, čtvrt kila kávy a jeden malý bílý chléb. Kolik stojí dvacet slov?

B: Pět set sedmdesát marek.

A: Děkuji, ne. Chtěl bych ovoce.

B: Samozřejmě a také telefon. Velký nebo malý?

A: Velký a se smetanou, prosím.

B: Prosím.

A: To není ono. Je to studené, připálené. Odneste to pryč. Zbytek je pro vás. Platím za všechny.

Rozhovor č. 4:

A: Bohužel neumím finsky.

Jak vidíte, učit se cizí jazyky je zbytečné. Vždy je možné najít si tu správnou větu už prefabrikovanou v knize. Problémy začínají teprve tehdy, kdy osoba, se kterou mluvíme, nepoužívá stejnou konverzační příručku jako my.

Zakoupenou učebnici proto založíme do knihovny na nejbližší potřebnou příležitost a věnujeme se jiné, užitečnější činnosti − nejlépe něčemu, co umíme. Zabývat se něčím, co neumíme, je ztráta času.

Výše uvedený postup ovšem není třeba vztahovat pouze na cizí jazyky − s mírnými obměnami se podle něj nelze naučit hře na hudební nástroj, vařit apod.

Osobně jsem se podle publikovaného návodu nenaučil německy (Ich stehe Deutsch ver, aber klein, umím jen “Geburtsbeihilfe”, poporodní příplatek) a holandsky, nejsem schopen hrát na klavír, kytaru a triangl, neumím kreslit, malovat, derivovat, zpívat, programovat, žehlit, slušně se chovat, vystřihovat z papíru a vyjmenovávat vyjmenovaná slova. Dokonce i maďarsky umím jen pouhé dvě fráze: “Jídlo není” a “Před sejmutím krytu vyjměte vidlici ze síťové zásuvky”.

Zbyla mi tedy jediná věc, kterou se mohu v životě zabývat, kterou umí každý a kterou proto není třeba se učit: Psaní špatných fejetonů.

O hovně a jiných věcech

(Několik chval českému jazyku)

Nejsložitější jazyk

„My Češi zas máme Ř“, pochlubil jsem se Holanďance, která mi právě předvedla typicky holandské hrdelní CH (píše se G) a mimo jiné tím chtěla dokázat, že holandština je strašně těžký jazyk. „Řřřřřř,“ zadrnčel jsem.

„RZ?! RZH?! RS?!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne RS, Ř! Je třeba ve slově...“, pátral jsem v paměti, „třeba ve slově hřeben“ a pantomimicky naznačil, jak si jím projíždím porost hlavy. Několikrát se pokusila po mě to slovo zopakovat, ale nejblíže se dostala k „rebe“ a pak to vzdala.

„Hřeben, hřeben,“ opakoval jsem, škodolibě rozradostněn jejími marnými pokusy slovo vyřknout.

„A to je podstatné jméno nebo sloveso, to rebe?“ napadlo ji najednou, pozorujíc mou ruku nad vlasy.

„Podstatné jméno: ‚a comb‘ (hřeben)“ vysvětlil jsem anglicky. „Hřeben. Ne ‚to comb’ (česat se).“

„A sloveso je jak? Rebe-?“ naznačovala přidání koncovky.

„Česat se!“ vytáhl jsem trumf z rukávu.

„Česatse?“ vykulila na mě oči. „A comb − rebe, to comb − česatse. To nezní moc logicky, co?“

„To ne…“ přiznal jsem v radosti nad tím, jak složitý jazyk ovládám. „Další zajímavostí našeho jazyka je, že se všechno čte tak, jak se to píše. Jenže nic se nepíše, tak jak se to čte!“

Nechápavě se na mě dívala.

„A taky máme rody u dnů v týdnu,“ přidával jsem rychle třešničku na dort svého vítězství. „TO pondělí, TO úterý, ale TA středa, TEN čtvrtek, TEN pátek, TA sobota, TA neděle! To v holandštině nemáte!“

Byla nadšená a nevěřícně vrtěla hlavou.

„Původně jsem se chtěla učit japonsky, ale teď se asi začnu učit česky, protože je to ještě nelogičtější... Máte fascinující jazyk!“

Z místnosti jsem odcházel opojen vítězstvím, i když jsem se o něj vlastně nijak nezasloužil, a přemýšlel, jak bych jí asi vysvětlil slova „cobydup“ a „natotata“.

Nejkrásnější české slovo

Kamarád se mě jednou zeptal, jaké že si myslím že je nejhezčí české slovo. Odpověděl jsem téměř bez váhání: „Hovno!“

Přítel byl zasažen a zaražen.

„Je to nádherný slovo,“ rozplýval jsem se, opakoval ho a převaloval ho v puse jako jazykovou lahůdku. Ta dvě krásně kulatá O totiž obsah onoho slova přímo tvarují; tvar popisujícího je zde v dokonalé souhře s tvarem popisovaného.

Ať chceme či nechceme, musíme uznat, že výše zmiňované slovo je dokonalé. Kam se na něj hrabe anglické „shit“, připomínající spíš rozhánění slepic, nebo francouzské „merde“, příliš drnčivé a navíc skoro připomínající poděkování (merci). Španělé ať se jdou vycpat se svým „mierda“ spolu s Němci a jejich „Scheisse“, co zní jak syčení hada... Na naše krásné slůvko prostě nemají.

Kromě toho všeho−naše nejdokonalejší slovo je zároveň typicky české. Jeho dokonalost si umíme zdůvodnit, ale stejně pořád cítíme, že ke světovosti mu něco schází, že když do něj šlápneme, ve společnosti se s ním i přes jeho dokonalost těžko blýskneme.

Pocta obrozencům

Zašel jsem do obchodu se zbožím smíšeným, abych sobě zakoupil několik potravin mně potřebných. Anžto jsem pouhým studentem chudým, oko mé spočinulo na krabičce s nápisem „Salát lahůdkový pochoutkový“. Pomineme-li fakt, že sebechvála přílišná smrdí, neodbytně se nám do mysli vkrádá otázka záludná: Co vede výrobce výrobku přehazovat pořádek slovní ve výrobku názvu? Salátem lahůdkovým pochoutkovým to však neskončilo. Kromě kakaového nanuka „Kakáček“ jsem si zakoupil ještě „Čokoládu mléčnou“, „Marmeládu rybízovou“, „Mléko polotučné“ a „Sádlo domácí“. Titul posledního z nich uším mým zní spíše jak označení druhové člověka obézního než výrobku název.

Napadá mě: Tak jak se kdysi Linné a jeho ruka pravá Purkyně snažili roztřídit živočišstvo a rostlinstvo do škatulek, tak jak chemici století minulého zavedli označení typu kyselina sírová či kysličník uhličitý, tak výrobcové dnešní zavádí výrobků kategorizaci. Teorie tato vysvětluje i názvy sebehrůzostrašnější, kupř. „Zámek zadlabací vložkový“ nebo „Kliky se štíty dveřními“.

Je též možné, že důvod pojmenovávání takového daleko prozaičtějším jest: Výrobcům stýskalo se prostě po češtiny staré kráse, a tak ji nenápadně infiltrují do životů našich svých maličkostí prostřednictvím.

Dopad snah těchto na lid prostý je však mizivým. Pokud totiž vyjdeme z chrámů supermarketů do trhu ovocného hemžení, již se k nám hlásí naše stará dobrá nová čeština, a pobíháme od stánku ke stánku, abychom si zakoupili „Žluté banány“, „Oranžové pomeranče“ a „Mandarinky − sladké, bez pecek“.

Upozornění: Veškeré názvy výrobků a ovoce jsou autentické!

Bohá Božka

Čeština je, jako ostatně každý jiný jazyk, plná záludností a nelogičností. Tak třeba: Cena může být nehorázná, ale horáznou cenu vám nikdo neudělá. Netvor není opakem tvora, jak by se mohlo zdát−naopak, i netvor je tvor! Stejně tak každá nestvůra je zároveň i pěkná stvůra. Opakem nebohé nebožky není bohá Božka, ale nejspíš šťastná živice.

Jiný příklad. Ukažte si prstem: To je stůl. To je příbor. To je talíř. To je jídlo. Pozřete jídlo a pak na hodiny a povzdechněte si: To je hodin. Vidíte to? Ta nelogičnost používání vazby „To je...“! Nemůže být divu, že si cizinci, zmatení takovým svévolným používáním, pletou české rody stejně krásně jako vaše babička svetry a říkají třeba „ten hodin“. A teď si všimněte, že jsem v minulé větě klidně použil obrat „nemůže být divu“, zatímco „může být divu“ říci nelze. Stejně tak jsem v předcházející větě použil výraz klidně, zatímco neklidně se jako jeho protiklad uplatnit nedá...

Spousty takových zajímavostí si všimnete při listování pravidly českého pravopisu a mluvnicemi češtiny. Nejsou to jen nudné příručky, ale (a to především) zdroje zábavy a poučení. Aniž byste porušili pravopisné zákony, dovolují vám sedět na na kameně v okolí Bezděze, okřikovat dotěrného psa na řemeně „Neluď, zhruť se a úpěj!“ a oslovovat kolemjdoucího klerika „Kněže“...

Uvědoměme si, že Pravidla nám dávají rozsáhlý prostor k experimentování tam, kde ho nepotřebujeme a jejich stránky přímo volají: „Přečti nás a dověď se něco o vztahu našich autorů − akademiků ke skutečnému jazyku!“

P.S.: Od doby, kdy jsem tento text psal, se v akademické obci bohemistů leccos změnilo a můj postoj by už zdaleka nebyl tak ironický a radikální − i vzhledem k tomu, že mnoho zde uváděných tvarů vychází z (ne)logiky českého jazyka.

Host do domu

− Bůh do domu, praví stará moudrost našich předků. Z ní je lépe než z čehokoli jiného vidět, že naši pradědové neměli zkušenosti s pojišťovacími agenty. Kdyby nějaké měli, nemohli by se totiž dopustit takové do očí bijící záměny. Pojišťovák totiž Boha připomíná jen velmi vzdáleně, a to ještě jenom tím, že je všudypřítomný.

Pojišťováka poznáte hned, jak otevřete dveře, podle tří znaků: drží v ruce kufřík, usmívá se a čistí si boty na vaší rohožce. A kdyby jste ho náhodou neidentifikovali ihned, udělá to za vás větou „Já jsem ten a ten z pojišťovny a můžu dál.“ Někteří agenti − začátečníci dělají tu chybu, že druhou větu vyslovují jako otázku, z čehož je léta praxe vyléčí.

Agent si opatrně sundá zablácené boty ještě před vstupem do bytu, vezme je do ruky a položí je až na koberec u vás v předsíni. Ponožky si zašpiní od rohožky a dělá pak po koberci ťápoty, co nejdou pryč.

První chybu, kterou můžete udělat, je nabídnout pojišťovákovi kávu. Káva je voda na jeho mlýn, pomáhá ho upevnit v bludu, že ho rádi vidíte. Když už musíte být pohostinní, udělejte kávu vycucanou a hodně ji oslaďte. Kávu podávejte vlažnou, aby se nemohl vymlouvat na to, že je příliš horká a že raději počká, až nápoj vychladne.

Hlavním úkolem agenta je psychicky vás utýrat za cílem uzavření pojistky. Jeho metody jsou nefér a eticky závadné. Každý pojišťovák by vás měl před vstupem do vašeho bytu upozornit, že jeho následující metody mohou být poněkud drastické.

„Když vám malý Karlíček zemře,“ dívá se pojišťovák na spící miminko, „dáme vám třicet tisíc korun. Když těžce onemocní, dostanete deset tisíc. Pokud prokážete, že je nemoc nevyléčitelná," graduje hlas jako vyvolávač v bingu, „dostanete ovšem celých dvacet tisíc!" Poté vyjmenuje nemoci, které dítě v Karlíčkově věku „běžně dostává − mám tady na to tabulky" a kolik za kterou jeho rodiče dostanou. Ti jsou po několika minutách natolik zdrceni, že se jen diví, proč jim agent nestanoví datum úmrtí jejich dítěte a nepodá vlasnoručně podepsané parte.

„Každý pátý muž umírá mezi třicátým a čtyřicátým rokem," vmete vám do tváře poté, co si prohlédl vaše rodné číslo.

„Rakovinou dnes onemocní každá desátá žena ve vašich letech," uklidní vaši vyděšenou manželku. „Nechci vás nijak strašit," ujišťuje vás dále, "na všechno tu mám podklady a tabulky. Počet úmrtí způsobených touto nemocí se za posledních dvacet let zvýšil o...," hrabe ve štosu papírů, „...o dvacet sedm procent." Podle statistik, které vám agent ochotně předloží, je celkem 125,6 % lidí vašeho věku po smrti a zbytek tvoří těžce nemocí. Po půlhodince strávené s ním máte pocit, že zítra zcela jistě umřete a že je zázrak, že jste vůbec ještě naživu. Dozvíte se také, že když vás přejede auto, dostanete za to sedmdesát tisíc.

„Ovšem nemoci jsou jen jednou z příčin pojišťovacího plnění. Máme tady pracovní i mimopracovní úrazy, dopravní nehody, popáleniny...“ odříkává suverénně jako školák vyjmenovaná slova, „pojistíme vám i škody vzniklé na majetku. V poslední době jsou velmi oblíbené kombinované pojistky proti požáru a vytopení. Výhodou je i to, že vám částku vyplatíme do týdne poté, co vyhoříte, abyste mohli rychle začít znovu.“

Tomu, kdo ještě neměl pojišťováka v bytě, snad připadám krutý a cynický; těm, kdo již znají své, se naopak zdá, že přespříliš zjemňuji. Na obranu pojišťováků musím uvést, že mají pravdu − po dobu, co jste pojištěni, se vám nic nestane. Sotva však pojistka vyprší, ukradnou vám auto. Snad jedině tato skutečnost mě donutila, že jsem se nakonec podíval do papírů, co mi pojišťovák nechal na stole poté, co odešel. Našel jsem tam pojištění proti odcizení, zranění, úmrtí a proti všem živelným pohromám, jen proti pojišťovákům tam nebylo nic.

Jak se vyzrát na Vánoce

V dnešním světě se míchají starobylé tradice s trendy a požadavky moderní doby. Nejkrásnější ukázkou souboje těchto dvou sil jsou Vánoce. Podle tradic bychom měli dobu adventní prožít v klidu, v kruhu svých blízkých a pomalu se přitom připravit na svátky klidu a radosti. Vynález kreditních karet a teleshoppingu však dodal Vánocům novou dimenzi. Jak se s touto dimenzí vyrovnat a i v moderním světě zachovat svátkům jejich původní funkci se vám teď pokusím poradit.

Uklízíme

Strašákem každé hospodyňky je předvánoční úklid. Četl jsem o tom v časopise. Z reklam lze sice usuzovat, že zakoupením vhodného saponátu se byt uklidí víceméně sám, ale nenechte se mýlit. Celý minulý víkend jsem strávil úklidem jediné poličky a na konci neděle jsem zcela vyčerpán spočítal, že pokud bych měl uklidit celý byt, musel bych s předvánočním úklidem začít sedmnáctého května.

Má rada, jak snadno uklidit, proto zní: Na začátku prosince se rozhlédneme po bytě, zda v něm nejsou nějaké věci, které se tváří jako nepořádek. Tyto věci tajně shromáždíme ve sklepě a týden počkáme. Pokud věci nikdo nezačne shánět, jde skutečně o nepořádek, který ze sklepa vyneseme do kontejneru. Máme uklizeno.

Pečeme cukroví

Jedním z prvních znaků, že svátky klidu už klepou na dveře, je vůně pečeného cukroví. Již dva týdny před Štědrým večerem je cukroví plný špajz, pro samé plechy se nedá chodit po bytě a kvůli pečení dlouho ponocujeme a spíme jen tři hodiny denně. Po celé svátky se na cukroví nadává, tloustne se po něm a kazí se zuby. Na konci ledna se ztvrdlé cukroví vyhodí do popelnice a začne se držet dieta. Navíc je pečení namáhavá a zdlouhavá činnost.

Proto si místo cukroví uděláme popcorn. Hotový je raz dva, netloustne se po něm a když do másla přidáme hřebíček a skořici, bude vonět jako Vánoce.

Nakupujeme

Všechno, co potřebujeme k životu, najdeme v supermarketu. Před Vánoci je v nich narváno k prasknutí. Lidé před sebou tlačí vrchovatě naložené vozíky. Místo po ostatních lidech se dívají po regálech se zbožím a kupují hromady masa, bedny alkoholu, sušenek a sladkostí, laciné boty, ponožky, ručníky, povlečení, kabelky, CD přehrávače, televize, plyšové žirafy, balkánské sýry, počítačové hry atd. atd., takže to vypadá, že na Štědrý den přijde apokalypsa. Do jejich řevu a nevrlých nadávek se z reproduktorů linou koledy, zpívané něžnými, procítěnými hlasy:

„Jak jsi krásné, neviňátko, vprostřed bídy nebožátko...
A co my ti nuzní dáme, darovati co nemáme...
My ti zadudáme, písně zazpíváme...“

Samozřejmě, i ty koledy si můžeme koupit.

Zdobíme stromeček

Legenda zní, že když šel takhle jednou začátkem šestnáctého století Martin Luther večer domů, viděl skrz větve stromu prosvítat hvězdy. To se mu tak líbilo, že strom uřízl, přinesl domů a zapálil na něm svíčky, aby to vypadalo podobně a viděla to jeho rodina. I když by bývalo chytřejší rodinu vyvést ven a ukázat jim skutečný strom a skutečné hvězdy, napodobenina přírody se ujala, o čemž by mohly vyprávět miliardy mrtvých stromků.

Místo svíček se později začaly používat žárovky, a místo žárovek se dnes používají polovodičové svítící diody. Místo skutečných stromků se používají plastové napodobeniny, vyrobené z ropy. Iluze hvězd, které prosvítají větvemi, tak dosáhla nové dimenze, protože napodobenina byla nahrazena napodobeninou napodobeniny.

Abychom se vyhnuli této sprosté urážce přírody, stromeček si nepořídíme. Pořídíme si plakát stromečku a ten každé Vánoce vyvěsíme na stěnu. Konceptualisté mezi námi si mohou pořídit fotografii plastového stromečku. Když tam někdo může mít celý rok obrázek západu slunce pod tropickými palmami, nepřijde mi to jako úplně scestný nápad.

Rozjímáme

Doba adventní byla od nepaměti určena k práci, půstu a rozjímání. Z toho je vidět, že Advent je komunistický přežitek, neboť dnešní doba mamonu stanovila účetní uzávěrku na konec kalendářního roku, takže se firmy o Adventu mohou přetrhnout, aby ještě stihly promrhat co nejvíc peněz a zvýšit si tak náklady. To pro vystresované zaměstnance znamená práci (aby se to stihlo před Vánoci), půst (neboť na polední přestávku není čas) a rozjímání (jak to všechno sakra stihneme?).

Takže vlastně funkce Adventu zůstaly zachovány, jen dostaly modernější kabát, o němž se našim předkům ani nesnilo.

Kupujeme dárky

Spousta lidí kupuje spoustě lidí tzv. praktické dárky. Praktické dárky jsou dárky, které bychom si stejně museli koupit sami, nebýt Vánoc. Praktické dárky radost neudělají, proto je nekupujeme. Daleko milejší je koupit blízkému člověku nějakou drobnost pro štěstí. „Pro štěstí“ jsou věci, které nemají žádnou funkci kromě toho, že jsou hnusné. Štěstí se většinou vyrábí masově z umělé hmoty v Číně, obsahuje ftaláty, je karcinogenní a prodává se ve speciálních obchodech, které se jmenují „Obchůdeček pro radost“, „Štěstíčko“, „Dárky a dárečky“ apod.

Rok poté přijdou při předvánočním úklidu věci pro štěstí na řadu jako první do kontejneru (neboť jak často použijete veselého závěsného gumového slona nebo tužku ve tvaru keramického pyje?), takže až budeme pod plakátem stromečku, za vůně popcornu, za zvuku syntetizátorových koled z Kauflandu rozechvěle rozbalovat první dárek z plastového obalu, budeme mít čistý stůl, připravený na nápor nového štěstí.

Přežili jsme Vánoce

Přežít Vánoce vlastně není tak složité. Stačí jen nenechat se strhnout tupým davem a vzdorovat reklamě a radám z časopisů (včetně těch mých). To, že Vánoce skončily, pak poznáte podle toho, že v obchodech místo koled hrají už zase techno.

Tiráž

Text a foto: Jan Flaška
ydiot.com/texty
ydiot.com/foto
flaska@email.cz

Donucení autora k e-booku
a následná sazba: Jiří Votoček
www.facebook.com/jiri.votocek